A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Patricia Gibney: Her Last Walk Home

Published by Bookouture in 2024

Első kiadás

Fordította

Bikics Milán

Copyright © Patricia Gibney, 2024

Hungarian translation © Bikics Milán, 2025

Magyar kiadás © Insomnia, Budapest, 2025

Az Insomnia a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Tash Webber

Borítófotók © Mohamad Itani/Trevilllion Images; Alamy; Shutterstock; Unsplash

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával tervezte Oláh Gábor

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-604-593-7

A könyv kitalált történet. A nevek, személyek, vállalatok és szervezetek a közismerteken kívül a szerző képzeletének

teremtményei. Bárminemű hasonlóság élő vagy holt

személyekkel, illetve valós eseményekkel és helyszínekkel pusztán a véletlen műve.

Lydia Vassar-Smithnek

PROLÓGUS

Valentin-nap estéje

Ha visszaforgathatná az időt, nem szállt volna be a kocsiba. Idegentől fuvart soha: ezek a szavak már gyerekkorában az agyába vésődtek. Hiába. Már nem volt gyerek. Elfogadta a fuvart. Nem gondolta, hogy veszélyes lehet. Hiszen nő a sofőr, a háta mögött gyerekülés.

Randi közben, néhány ital után úgy érezte, feszélyezi a partnere. Megivott két gint, elnézést kért, kiment a mosdóba, majd a hátsó kijáraton távozott. Miért érezte magát kényelmetlenül a férfi jelenlétében? Talán mert a fickó inkább a kocsmában lévő többi lányt bámulta, az udvarlása pedig inkább sértő volt, nem kellemes.

Alaposan lehűlt a levegő. Megcsapta a hideg. Persze a kabátját a szék támláján hagyta, az amúgy lemerült telefonját pedig a zsebében, annyira igyekezett észrevétlenül távozni. Legalább a táskája nála volt, a lakáskulccsal és a pénztárcával. A pántot keresztbe vetette a vállán, a karját pedig a dereka köré fonta, hogy meg ne fagyjon.

Egy autó éppen akkor állt meg mellette, amikor arra gondolt, hogy beül egy másik kocsmába, mert a végtagjai már zsibbadtak a hidegtől. Az utcai lámpák komor fényénél gyanútlanul igyekezett előre, nem gondolva arra, hogy veszély leselkedhet rá a félhomályból. Hálásan ült be a nő kocsijába, nem sejtett semmit. Ami ezután következett, megbénította az agyát. Nem értette, hogy került ide.

A körülötte egyre szűkülő sugárban köröző nőszemélyt figyelte. A fapadlón, arccal lefelé, csak a kék farmernadrágot és a bíborvörösre festett lábkörmöket látta.

Mi volt ez a zaj? Behunyta feldagadt szemét, és próbálta kitalálni, mi lehet. De nem jött rá. Amikor ismét felnézett, látta, hogy a járkáló nő kést szorongat a kezében. Kiáltani akart, de hiába. A fejét körültekerve leragasztották a száját.

Valahol egy csapból víz csöpögött. Kinyílt egy ajtó.

A késes nőhöz csatlakozott valaki. Nem látta, ki lépett be, csak a nő bosszús zihálását hallotta. Majd egy idegen hangot, s ettől megdermedt.

Egy gyerek nevetett a közelben. Egy másik szobában talán? Vajon a gyermek is fogoly, mint ő? Vagy ez a kínzás része?

A gondolat félbeszakadt, mert a nő leguggolt mellé, és a kés hegyével felemelte az állát. A szurokfekete szempár szinte izzott. Azután nem látott, nem hallott semmit.

ELSŐ FEJEZET

Egy évvel később

CSÜTÖRTÖK

Mark Boyd a pszichológus rendelője előtt várakozott, miközben nyolcéves fia, Sergio a délután három órakor kezdődő terápián ült. Boyd elképzelni sem tudta, milyen beszélgetés zajlik az ajtó mögött, de mivel Sergio általában mosolyogva jött ki, nem lehetett rossz a terapeuta. Sajnos mire hazaértek, a fiú rendre melankolikus csöndbe burkolózott, és Boyd nem tudta, mit tehetne.

Alig hat hét telt el Sergio traumatikus, halálközeli élménye óta. Boyd mindennap vele volt, vigyázott rá, gondoskodott róla. A legutóbbi gyilkossági ügy során nyakába vette a hólepte vidéket, hogy megkeresse a fiát. Sajnos amíg rá nem akadt, számos kolléga haragját kivívta. Engedély nélküli távolmaradás, hatáskör áthágása, agresszív viselkedés… Ezt sokan felrótták neki. De a mentőakció pozitív sajtóvisszhangja és az autóbalesetben meghalt nő rejtélyének megoldása miatt Deborah Farrell főfelügyelő végül szemet hunyt a mulasztások felett, bár egy szigorú figyelmeztetés azért belekerült Boyd személyi aktájába. Ám őt ez a legkevésbé sem érdekelte. A fia végre biztonságban van, csak ez számított.

Eljött az ideje, hogy visszarázódjon a munkába. Bár Boydnak majd megszakadt a szíve, mert Sergiót magára kellett hagynia, nem tehetett mást. Holnap péntek, gondolta, az a hétvége miatt kíméletesebb.

A pszichológus után Boyd leültette Sergiót a kanapéra, és a sütőbe tolt egy csirkét vacsorára.

– Mikor jön Grace? – kérdezte Sergio, az álláig húzva a takarót, kezében a tévé távirányítójával.

Boyd megkérte a nővérét, Grace-t, hogy jöjjön át egy-két hétre, amíg ő visszarázódik a rendőri mindennapokba. Sergio csak februártól megy vissza az iskolába, kell mellé felvigyázó. Nem hagyatkozhatott tovább Lottie lányaira. Szegény demens nagymamájuk, Rose most inkább segítségre szorul.

– A hétórás busszal jön. Elmegyünk érte az állomásra.

– Tetszeni fogok neki?

– Persze, mi az hogy! És csak hogy tudd, Grace a legaranyosabb ember, akit ismerek.

– Azt hittem, Lottie a legaranyosabb ember, akit ismersz – nézett fel a kisfiú hosszú szempillái alól, ajkán szende mosollyal. Boyd szívét megmelengette ez a mosoly.

– Megosztott helyen a legaranyosabbak, de csak ezüstérmesek, mert a tiéd az első hely.

Sergio nevetett, majd a távkapcsolót a tévére irányította.

Boyd arra készült, hogy ő is befészkeli magát a kanapéra, amikor megszólalt az ajtócsengő. Nem számított látogatóra, ezért habozott kinyitni. Kettesben akart maradni Sergióval, hogy alaposabban felkészítse Grace-re.

Beszélni akart a fiával az iskoláról és egy lehetséges költözésről is. Igaz, alkalmas helyet még nem talált, és a bankok lakáshitel-kínálatát sem nézegette. Lottie-nak és a családjának is illeszkednie kell a forgatókönyvhöz. Boyd magában megállapította, hogy fogalma sincs, hogyan működik majd, ha egyáltalán működni fog. Kissé elszontyolodva az ajtó felé indult.

– Mit tátod a szád, Mark Boyd, még beleszarnak a legyek, na sipirc, hadd látom az én egyetlen unokaöcsémet!

Boyd szólni se tudott, csak hápogott. Tartotta az ajtót, amely nedves időben hajlamos volt a szőnyegre tapadni, és némán követte a szemével, ahogy a nővére ledobja hatalmas gurulós bőröndjét, aztán beviharzik a szobába.

Nagy nehezen becsukta az ajtót, és a nappaliba ment. Grace már levetette a kabátját, és Sergio mellé kuporodott. Kötött ruhában, vastag harisnyában és csizmában jóval idősebbnek tűnt harminchárom évesnél.

– Grace, ő itt Sergio. Sergio, ő a te Grace nénikéd. A hetedik határból látogatott el hozzánk.

– Grace akkor nagyon menő – mondta elismerően Sergio.

– Sergio úrfi, engem már sokféleképpen neveztek életemben, de menőnek még soha senki! – Grace Boydra nézett. – Remekül kijövünk majd. Meg se kínálsz teával, Mark?

– A vacsora már sül, de ha teát szeretnél…

– Nem is unalmamban kértem!

– Máris felteszem a vizet.

A főzőfülkében Boyd azon töprengett, milyen kíméletlenül szókimondó Grace. Nem kertel, hangosan kimondja, amit mások csak gondolnak. Öntörvényű nő. És Boyd hirtelen rádöbbent valamire. Hogy is lehettem ilyen ostoba, gondolta. Ez a garzon túl szűk lesz hármunknak!

Míg várta, hogy felforrjon a teavíz, Boyd a reggelizőpultnak támaszkodva tanulmányozta a nővérét, aki a haját piros szaténszalaggal csinos lófarokba kötötte. Az arca kissé beesett volt. Mikor fogyott le ennyire? Grace rajtakapta, hogy bámulja.

– Emlékezz, mit mondtam a legyekről, Mark! Légy óvatos!

– Úgy volt, hogy kimegyek érted az állomásra. Korábbi busszal jöttél?

– Nyilván, különben hogy lennék itt?

– Világos. És taxival jöttél az állomásról?

Grace a szemét forgatva a fejét rázta.

– Az apukád aztán ordas egy tökfej – mondta Sergiónak. – Úgy nézek én ki, mint aki most szállt ki egy taxiból? A zimankóban kutyagoltam, vonszoltam a dög nehéz bőröndömet.

– Telefonálhattál volna – mondta Boyd kissé ingerülten.

Fütyült a teáskanna. Boyd belátta, hogy nem ússza meg az estét civakodás nélkül. Legszívesebben felhívta volna Lottie-t, hogy megkérje, jöjjön át, és mentse meg. De a tea mindjárt kész, a csirke sül, és még meg is kell ágyaznia. Megfordult a fejében, hogy talán mégsem volt bölcs dolog idehívni Grace-t.

MÁSODIK FEJEZET

Katie Parker a lépcső legfelső fokáról figyelte, ahogy az édesanyja nem sokkal hat után hazaérkezik a munkából. Lottie bevágta az ajtót, lefejtette magáról a fekete pufidzsekit, és vadul összegöngyölte. Az apró tollak szanaszét szálltak a levegőben. A dzsekit enerváltan a zsúfolt előszobaszekrénybe tuszkolta, majd levette a csizmáját. Aztán végigsimított kócos haján, vett néhány mély lélegzetet, és a konyhába indult. Döngve becsapta az előszobaajtót.

– Megint rossz napod volt, anya? – motyogta a költői kérdést Katie.

Megragadta a korlátot, felállt, és elindult hároméves fiával, Louisszal a hálószobájába. Katie nagyon fiatal volt, tizenkilenc éves, amikor a barátját, Jasont meggyilkolták. Akkor még nem tudta, hogy terhes. De még magát sem ismerte eléggé. Louis imádni való gyerek volt. Jason apja, Tom Rickard szerette az unokáját, és rendszeres járandóságot utalt Katie számlájára, de ő nem tudta rávenni magát, hogy hozzányúljon.

Próbálkozott pár munkahelyen, de sehol sem maradt sokáig. A gyereknevelés drága mulatság, és Katie sajnos nem talált megfelelő munkát.

Lefeküdt, és fejét a párnába temetve ordított. Bár a szorongásán nem enyhített, valahol ki kellett eresztenie a gőzt.

Hanyatt fordult, és a sárguló mennyezetet bámulta. A régi ház teteje a karácsony utáni héten beázott, és az anyja nem engedhette meg magának, hogy megjavíttassa. Lottie pasija, Boyd és a kollégájuk, Kirby felmerészkedett a padlásra, és felszögelt néhány deszkát, ahol a pala szétesett. De az eső még mindig becsöpögött a szobába. Louis köhintett, és Katie máris attól félt, hogy kiújul az asztmája. Talán Tom pénzének egy részéből letehetné a foglalót egy saját lakásra… Nem, rendes munkára van szüksége! Akkor ismét előjönne belőle a régi Katie Parker! Muszáj kezdenie valamit az életével… És ekkor Katie rájött, hogy mi okozza a gyötrelmeit. Hiányzott neki az apja.

Kopogtak az ajtón. Az anyja állt a küszöbön. Louis odaszaladt hozzá.

– Ma este ráérek vigyázni a kis ördögfiókára. Elmehetsz találkozni a barátaiddal.

– Milyen barátaimmal? Hol vannak már! Csak én veszteglek itt – morogta Katie rosszul palástolt ingerültséggel. A barátnőit valóban eltaszította magától. A főiskolát is otthagyta. Az a néhány randi, ami összejött neki, abban a másodpercben befuccsolt, hogy kiderült, gyereke van.

– Mi van azzal a sráccal, akivel tavaly jártál egy darabig? Azt hittem, komoly. Mi történt?

Katie gyomra összeszorult. Felült, és megtámasztotta magát, hogy a remegését leplezze. Az a fickó katasztrófa volt.

– Összetrombitálok pár csajt. És köszönöm, anya! – mondta kényszeredetten mosolyogva.

– Kicsit pihenned kéne. Az élet rövid, nem csak munkából áll, nem szabad, hogy felemésszen. Előbb-utóbb úgyis meggebed az ember. Legalább néha tarts egy kis szünetet.

– Igen, de nekem pénzt kell keresnem.

– És amit Tom Rickardtól kapsz?

– Az Louisé, nem az enyém. Le kéne akasztanom végre egy pénzes papát – tette hozzá szárazon.

– Kicsodát?

Katie nevetett az anyja megbotránkozásán.

– Csak vicceltem, anya!

– Kérlek, ne viccelődj ilyesmivel.

Louis elszakadt a nagyanyjától, és felugrott az ágyra.

– Pénzes papát akarok! Légyszi, kérek, mert nekem nincs apukám!

Katie-nek is hiányzott az apja. Anyjára nézett, de az arcáról semmit sem tudott leolvasni.

– Semmi baj, Louis. Amíg nem leszek itthon, Lottie nagyi vigyáz rád. Segítesz nekem összekészülni?

– Igen!

A kisfiú felpattant, az öltözőasztalhoz szaladt, felkapott egy alapozóecsetet, és hadonászni kezdett vele.

– Varázsecset anyának!

– Bár az lenne – sóhajtott Katie, miközben Lottie halkan kiment.