Borító

Sziasztok, olvasóim!

Régen nem hallottatok rólam, ugye? Az irodámban rejtőzködtem, sütit majszoltam, és a kis projektjeimen dolgoztam, amelyek közül az egyiket most a szépséges kezetekben tartjátok. Tényleg, odafigyeltek a hidratálásra? Én imádom. Nos, mindegy… Élvezzétek az új könyvemet! Alig várom, hogy bevezesselek titeket ebbe a világba, ami összefoglalja mindazt, amit szeretek, bár a felsorolás a teljesség igénye nélkül való: az 1500-as évek, az erős lányok, akik (még) nem tudják, hogy erősek, na és a csók. Hát persze hogy a csók. Az mindig jöhet.

Kahlennel (A szirén) és Americával (A párválasztó) ellentétben, akik régóta a fejemben éltek, Hollis egy sokkal frissebb barátság, és izgalmas lesz őt is ugyanúgy bemutatni, mint a többieket: hagyni, hogy elmesélje a zűrös sztoriját, és figyelni, ahogy megvalósítja önmagát a tévedések és a helyes döntések sorozata közben. Remélem, szeretni fogjátok Hollist (és Valentine-t, Silast, Delia Grace-t meg a többieket!), pont úgy, ahogy én. Egy kérdés: vajon Hollis nevét a szomszédomtól csentem, aki tavaly tavasszal ezt a nevet adta a kislányának? Igen. Pontosan így történt.

Olyan izgatott vagyok, hogy újabb történeteket oszthatok meg veletek! Köszönöm, hogy mindig támogattok. Ti vagytok a legjobbak! Maradjatok továbbra is képben, mert újabb sztorik jönnek!

Mindig szeretlek titeket,

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kiera Cass: Betrothed

HarperTeen an imprint of HarperCollins Publishers, New York

Fordította: Gondáné Kaul Éva

Könyvterv: Gelányi Mariann

Copyright © 2020 by Kiera Cass

Hungarian translation © Gondáné Kaul Éva, 2020

Copyright © Gabo Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-013-1

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

A punk öcsémnek, Geradnak.
Aki átvinne engem a Serengetin. Állítólag.

A KOROAI TÖRTÉNELEM KRÓNIKÁIBÓL

1. KÖNYV

Ezért, koroaiak, őrizzétek meg a törvényt,

Mert ha egyet megszegünk, mindegyiket megszegjük.

Egy

Az évnek ebben a szakában napfelkeltekor még hideg volt, de a tél már elveszítette az erejét, megjelentek az első virágok, és az új évszak ígérete boldog izgalommal töltött el.

– A tavaszról álmodtam. – Felsóhajtottam, és az ablakon át a kék égbolton szárnyaló madarakat követte a pillantásom. Delia Grace a ruhám utolsó szalagját is megkötötte, és a fésülködőasztal elé ültetett.

– Én is – válaszolta. – Lovagi tornák. Tábortüzek. A Koronázás Napja is közeleg.

Delia Grace hangja azt sugallta, hogy több okom van az izgatottságra, mint egy átlagos lánynak, de nekem még mindig fenntartásaim voltak.

– Igen, valóban.

A mozdulatain éreztem az ingerültségét.

– Hollis, az ünnepségek idején biztosan te leszel Őfelsége társa és kísérője! Nem értem, hogy lehetsz ilyen nyugodt.

– Hála az égnek, hogy ebben az évben ránk irányult a király figyelme – jegyeztem meg a lehető legkönnyedebb hangon, miközben Delia Grace a hajamat összefonta a homlokomnál. – Különben itt minden olyan unalmas lenne, mint a halál.

– Ezt úgy mondod, mintha a király udvarlása csak játék lenne számodra – csodálkozott Delia Grace.

– Mert tényleg csak játék! – erősködtem. – Nemsokára tovább fog lépni, úgyhogy élvezzük ki, ameddig tart.

A tükörben láttam, hogy Delia Grace az ajkába harap, és nem néz rám.

– Valami baj van? – kérdeztem.

Delia Grace azonnal felvidult, és mosolyra húzta az ajkát.

– Nem, dehogy. Csak nem értem ezt a közönyös hozzáállást. Szerintem a király érdeklődése mögött több van, mint hiszed.

Lehajtottam a fejem, és a hüvelykujjammal dobolni kezdtem a fésülködőasztalon. Kedveltem Jamesont. Bolond lettem volna, ha nem kedvelem. Hiszen jóképű, gazdag, és nem utolsósorban ő a király. Ráadásul jól táncol, és nagyon szórakoztató a társasága, ha éppen jó kedvében van. De nem voltam ostoba. Az elmúlt hónapokban láttam, ahogy méhecskeként szálldogált egyik lányról a másikra. Eddig legalább hét lány neve került szóba, velem együtt – és akkor csak azokat számoltam, akikről tudtunk az udvarban. De kiélvezhetem a helyzetet, amíg lehet, mielőtt elfogadom azt a személyt, akit a szüleim választanak nekem. Legalább majd visszaemlékezhetek ezekre a napokra, amikor unatkozó, idős hölgy lesz belőlem.

– A király még fiatal – válaszoltam végül. – Szerintem még néhány évig nem fog megállapodni. És bizonyára politikai házasságot várnak el tőle, én pedig nem sokat nyújthatok neki ezen a téren.

Kopogtak, és Delia Grace csalódott arccal ment ajtót nyitni. Tényleg azt hitte, hogy vannak esélyeim, és már bántam, hogy elkeserítettem. Az évtizedes barátságunk során mindig támogattuk egymást, de mostanában minden más volt.

Az udvarnál élő hölgyek szolgálókat tartottak. De a legmagasabb rangú nemeseket és a királyi család tagjait udvarhölgyek vették körül. Ezek a hölgyek nem szolgálók voltak, hanem bizalmasok, társak, kísérők… gyakorlatilag mindenesek egy személyben. Delia Grace egy olyan szerepbe lépett, ami számomra még nem létezett, mert meg volt győződve arról, hogy egyszer eljön az ideje.

Én ehhez nem értettem, és el sem tudtam képzelni, hogyan kezelném a helyzetet, ha magasabb szintre lépnék. De egy igaz barát mindig többet képzel rólunk, mint mi magunk.

Amikor Delia Grace visszajött, egy levelet tartott a kezében, és ragyogott a szeme.

– Királyi pecsét van rajta – közölte, és megfordította a papírt a kezében. – De minket nem érdekel, hogyan érez irántunk a király, ezért nem sürgős kinyitni.

– Hadd nézzem. – Felálltam, és kinyújtottam a kezem, de Delia Grace vigyorogva elrántotta előlem a levelet. – Delia Grace! Ne gonoszkodj! Add ide! – Delia Grace hátraugrott, és a következő pillanatban hangos nevetéssel fogócskázni kezdtünk a lakóhelyiségeimben. Kétszer is sikerült sarokba szorítanom, de mindig gyorsabb volt nálam, és valahogy kibújt a kezem közül, mielőtt elkaphattam volna. Teljesen kifulladtam a futástól és a nevetéstől, amikor végre át tudtam fogni a derekát. De most meg jó magasra nyújtotta a levelet. Vissza tudtam volna szerezni tőle, de miközben felfelé nyújtózkodtam, az anyám rontott be a szobáinkat összekötő ajtón.

– Hollis Brite! Teljesen elment az eszed? – förmedt rám.

Delia Grace-szel szétrebbentünk, a hátunk mögé tettük a kezünket, és mindketten mély térdhajlásba ereszkedtünk előtte.

– Hallottalak titeket a falon át. Úgy kiabáltatok, mint az állatok. Hogyan reménykedhetünk egy hozzád illő kérőben, ha állandóan így viselkedsz?

– Elnézést, anya – motyogtam bűnbánó arccal.

Félénken felnéztem rá. Most is ugyanolyan elkeseredett és csalódott arccal nézett, mint mindig, amikor velem beszélt.

– Copelandék lányát múlt héten eljegyezték, és Devaux-ék is házassági tárgyalásokat folytatnak. Te pedig úgy viselkedsz, mint egy gyerek.

Nagyot nyeltem, de Delia Grace most sem tudott csendben maradni.

– Nem gondolja, hogy egy kicsit korai lenne férjhez adni Hollist valaki máshoz? Mindenkinél több esélye van arra, hogy elnyerje a király szívét.

Az anyám elfojtott egy leereszkedő mosolyt.

– Jól tudjuk, hogy a király szeme szeret vándorolni. És Hollis különben sem tudna megfelelni a királyné szerepének. Vagy te így gondolod? – Az anyám felvonta a szemöldökét, és látszott rajta, hogy nem tűr ellentmondást. Majd fagyos hangon hozzátette: – Egyébként… Valóban azt hiszed, hogy jogod van bárkiről véleményt alkotni?

Delia Grace lehajtotta a fejét, és az arca merev lett, mint a kő. Már ezerszer láttam, ahogy felveszi ezt a maszkot.

– Na ugye! – vágta rá az anyám.

Miután mindkettőnkről kifejezte a lesújtó véleményét, sarkon fordult, és távozott.

Felsóhajtottam, és Delia Grace-hez fordultam.

– Elnézést kérek a nevében.

– Nem mondott semmi olyat, amit már nem hallottam volna – ismerte be szomorúan, és odaadta nekem a levelet. – Én is elnézést kérek. Nem akartalak bajba keverni.

– Ne aggódj – nyugtattam meg, miközben feltörtem a pecsétet. – Ha nem emiatt, akkor valami más miatt kaptam volna. – Delia Grace arcán láttam, hogy igazat ad nekem, és folytattam a levél olvasását. – Ajaj… – Felsóhajtottam, és megérintettem a lazán vállamra omló hajamat. – Segítened kell egy új frizurát csinálni.

– Miért?

Rámosolyogtam, és meglengettem az arca előtt a levelet, mint egy zászlót.

– Mert Őfelsége igényt tart a társaságunkra ma. Meghívott hajózni a folyón.

– Szerinted hány ember lesz ott? – kérdeztem.

– Ki tudja? A király szereti, ha sokan vannak körülötte.

Összeszorítottam a számat.

– Ez igaz. Jó lenne, ha egyszer végre csak kettesben lehetnénk.

– Mondja a lány, aki szerint ez az egész csak egy játék.

Delia Grace-re néztem, és elmosolyodtam. Mindig többet tudott, mint amennyit el akartam ismerni.

Beléptünk az előcsarnokba. Az ajtókat már kinyitották, hogy beáradjon a tavaszi napsütés. Felgyorsult a szívverésem, amikor a csarnok végében megpillantottam a karcsú, de erős férfi alakját, aki egy hermelinprémmel szegett, vörös köpönyeget viselt. Háttal állt nekem, de a puszta jelenléte bizsergő érzéssel töltött el.

Mély térdhajlásba ereszkedtem.

– Fenség…

A lélegzetemet visszafojtva néztem, ahogy a fényes, fekete cipők felém fordulnak.

Kettő

– Lady Hollis… – A király felém nyújtotta a gyűrűkkel borított kezét, amit elfogadtam, felálltam, majd a gyönyörű mézbarna szempárba néztem. Ha rám irányította a figyelmét, vagy a közelemben volt, mindig úgy éreztem magam, mint amikor Delia Grace-szel túl sokáig pörögtünk és táncoltunk: kicsit kimelegedtem, és szédültem.

– Fenség… Nagyon örültem a meghívásának. Szeretem a Colvard-folyót.

– Említette nekem. Látja, emlékszem. – A király megszorította a kezemet, és lehalkított hangon hozzátette: – Arra is emlékszem, hogy a szüleit kissé… soknak tartja mostanában. De az illem kedvéért meg kellett hívnom őket.

A király háta mögé néztem, és nagyobb társaságot pillantottam meg, mint amire számítottam. Ott voltak a szüleim, a királyi tanács néhány lordja, és jó néhány hölgy, akik alig várták, hogy Jameson végezzen velem, és ők kerüljenek sorra. Észrevettem, hogy Nora fensőbbséges pillantással méreget, mögötte pedig ott állt Anna Sophia és Cecily. Látszott rajtuk a sunyi káröröm, hogy az időm hamarosan le fog járni.

– Ne aggódjon. A szülei nem a mi hajónkon lesznek – nyugtatott meg a király. Hálás mosollyal köszöntem meg a figyelmességét, de sajnos a folyóhoz vezető hosszú úton nem tudtam elkerülni a szüleim társaságát.

A fenséges Keresken-kastély a Borady-fennsíkon terül el, és folyóhoz menet a hintóknak végig kellett haladniuk a főváros, Tobbar, utcáin. És ez időbe telt.

Apám szeme felcsillant, hogy lehetősége nyílt egy hosszú audienciára a királlyal.

– Nos, Felség… Mi a helyzet a határnál? – kezdte a beszélgetést. – Hallottam, hogy múlt hónapban az embereink kénytelenek voltak visszavonulni.

Legszívesebben megforgattam volna a szemem. Miért gondolja az apám, hogy a társalgás legjobb felvezetője, ha a legutóbbi kudarcunkat emlegeti? Jamesont azonban nem hozta zavarba a kérdés.

– Ez igaz. Csak azért tartunk katonákat a határnál, hogy őrizzék a békét. De mit tegyenek, ha megtámadják őket? A jelentések szerint Quinten király úgy tartja, hogy Izolténia határa egészen a Tibériai pusztákig terjed.

Az apám megvetően felhorkantott.

– Az már nemzedékek óta koroai föld!

– Pontosan. De nincs semmi ok a félelemre. Itt biztonságban vagyunk a támadásoktól, és a koroaiak kiváló katonák.

Kinéztem az ablakon, mert untatott a határok mentén folyó örökös civakodás. Jameson általában kellemes társaság volt, de a szüleim jelenléte megmérgezte az örömömet a hintóban.

Megkönnyebbülten sóhajtottam fel, amikor megálltunk a kikötőnél, és végre elhagyhattam a levegőtlen kocsit.

– Nem tréfált a szüleivel kapcsolatban – jegyezte meg Jameson, amikor végre kettesben maradtunk.

– Őket hívnám meg utoljára egy mulatságra, az biztos.

– És mégis sikerült megalkotniuk a legvonzóbb lányt az egész világon – bókolt a király, és megcsókolta a kezemet.

Elpirultam, elfordítottam a fejemet, és megpillantottam Delia Grace-t, aki akkor szállt ki a kocsijából, Nora, Cecily és Anna Sophia társaságában. Azt hittem, az utam elviselhetetlen volt, de a barátnőm ökölbe szorított keze elárulta, hogy az övé még rosszabb lehetett.

– Mi történt? – kérdeztem súgva.

– Semmi, ami már korábban ne történt volna – válaszolta Delia Grace, és kihúzta magát.

– Legalább együtt leszünk a hajón – biztattam. – Gyere. Jó lesz nézni az arcukat, amikor beszállsz a király hajójába.

Odamentünk a pallóhoz, és forróság cikázott végig a karomon, amikor Jameson király megfogta a kezemet, hogy a hajóra segítsen. Ahogy ígértem, Delia Grace csatlakozott hozzánk, a király két tanácsadójával együtt, míg a szüleimet meg a többi vendéget Őfelsége másik hajóihoz kísérték. A királyi zászló büszkén lengett a zászlórúdon. Az élénkvörös koroai lobogó olyan sebesen csapkodott a szélben, mintha egy lángnyelv lenne. Örömmel foglaltam el a helyem Jameson jobbján, és izgatottan vettem tudomásul, hogy még mindig nem engedte el a kezemet.

Finom ételek vártak ránk, és meleg szőrmékkel takarózhattunk, ha hűvösnek találtuk a szelet. Úgy tűnt, minden előttem van, amire csak vágyhatok, és még mindig nem tudtam betelni azzal, hogy semmiben sem látok hiányt, ha egy király mellett ülök.

Miközben a folyón hajóztunk, a parton lévő emberek megálltak és meghajoltak, amikor meglátták a zászlót, vagy jókívánságokat kiáltottak oda a királynak. Jameson méltóságteljes biccentéssel köszönte meg az üdvözlést, és olyan egyenes derékkal ült a helyén, mint egy oszlop.

Tudtam, hogy nem minden uralkodó jóképű, de Jameson az volt. Sokat foglalkozott a külsejével, és ügyelt arra, hogy a sötét haja mindig rövid legyen, a bronzbarna bőre pedig bársonyos és ápolt. Divatos volt, de nem kihívó, bár szeretett dicsekedni a gazdagságával. Ezt bizonyította az is, hogy kora tavasszal kivitte a hajókat a folyóra.

Nekem tetszett ez a tulajdonsága, már csak azért is, mert mellette ülhettem, és úgy érezhettem magam, mintha én is uralkodó lennék.

A folyó partján, ahol egy új hidat építettek, egy viharvert szobor állt, és az árnyéka egészen a kékeszöld vízig ért. A hagyománynak megfelelően, az úriemberek felálltak, a hölgyek pedig meghajtották a fejüket, a tiszteletük jeléül. Több könyvet írtak Albrade királynéról, aki maga is harcolva visszaverte az izolténiaiak támadását, amíg a férje, Shane király államügyeket intézett a Lápvidéken. Visszatérésekor a király hét szobrot állíttatott a feleségének országszerte, és azóta a hölgyek minden augusztusban fakardokkal táncolnak, hogy megemlékezzenek a királyné győzelméről.

Koroában a királynékról gyakrabban megemlékeznek, mint a királyokról, és nem is Albrade királynét övezi a legnagyobb tisztelet. Ott volt például Honovi királyné, aki az ország távoli vidékeit járva kijelölte a határokat, és csókkal áldotta meg a fákat és a köveket, amelyeket határjelzőnek használt. Az emberek mind a mai napig felkeresik ezeket a köveket, és megcsókolják őket, hogy szerencsét hozzanak nekik. Lahja királyné arról volt híres, hogy gondját viselte a koroai gyerekeknek az izoltániai járvány idején. Azért nevezték így a betegséget, mert amikor az emberek elkapták, és belehaltak, olyan kék lett a bőrük, mint Izoltánia zászlaja. A királyné bátran bement a városba, megkereste a túlélő gyerekeket, és családoknál helyezte el őket.

Még Jameson anyját, Ramira királynét is az egész ország szerette a kedvességéért. Pont az ellentéte volt a férjének, Marcellus királynak. Ő mindig kérdés nélkül lecsapott, míg a felesége inkább a békességet kereste. Úgy hallottam, hogy legalább három háborút akadályozott meg a gyengéd meggyőzésével. A koroai fiatalemberek hálásak lehetnek neki. Ahogy az édesanyák is.

A koroai királynék öröksége az egész kontinensen nyomott hagyott, és részben ez adta Jameson vonzerejét. Nemcsak jóképű és gazdag, és nemcsak királynévá teszi a házastársát… hanem legendává.

– Szeretek a vízen lenni – jegyezte meg Jameson, és a hangja visszarántott a jelenbe, és a pillanat örömébe. – Gyerekkorom egyik legkedvesebb időtöltése volt, amikor Sabinóba hajóztam apámmal.

– Emlékszem, az apja remek tengerész volt – jegyezte meg Delia Grace, bekapcsolódva a társalgásba.

Jameson lelkesen bólogatott.

– Egyike volt a sokféle tehetségének. Néha arra gondolok, hogy több tulajdonságot örököltem az anyámtól, de a hajózási képességeimet egyértelműen az apámnak köszönhetem. Meg az utazás iránti szeretetet is. És maga, Lady Hollis? Szeret utazni?

Megvontam a vállam.

– Igazából még nem volt rá lehetőségem. Egész eddigi életemet Keresken-kastély és Varinger Hall között éltem. De mindig szerettem volna eljutni Eradórába – sóhajtottam fel vágyakozva. – Vonzódom a tengerhez, és úgy hallottam, hogy gyönyörű ott a part.

– Így van. – Jameson elmosolyodott, és elfordította a tekintetét. – Állítólag most az a divat, hogy a friss házasok odautaznak. – A király megint a szemembe nézett. – Meg kéne kérnie a férjét, hogy vigye el Eradórába. Csodásan festene a fehér homokos tengerparton.

A király megint elfordult, és bekapott néhány bogyós gyümölcsöt, mintha teljesen természetes lenne, hogy férjről, utazásról és közös együttlétről csevegne velem. Delia Grace-re pillantottam, aki döbbenten nézett vissza rám. Tudtam, hogy ha egyedül maradunk, ízekre fogjuk szedni ezt a pillanatot, mert ki akarjuk találni, mit jelent.

Azt akarta mondani, hogy ideje lenne férjhez mennem? Vagy arra célzott, hogy… hozzá kéne feleségül mennem?

Ezek a gondolatok keringtek a fejemben, miközben felültem, és szétnéztem a folyón. A szomszéd hajón ott ült Nora, a savanyú ábrázatával, és a többi rosszindulatú lánnyal együtt figyeltek minket. Sőt észrevettem, hogy több szempár is engem figyel, és nem a szép tájat. De csak Nora tűnt dühösnek.

Felkaptam egy bogyót, feléje hajítottam, és eltaláltam a mellkasa közepén. Cecily és Anna Sophia felnevetett, Nora pedig döbbenten eltátotta a száját. De gyorsan ő is felkapott néhány gyümölcsöt, és viszonozta a dobást. Közben megváltozott az arckifejezése, és sokkal vidámabbnak látszott. Kacagva felkaptam még több bogyót, és elkezdődött köztünk egy csata.

– Hollis, mit művelsz? – kiáltott fel az anyám a hajójáról, olyan hangosan, hogy még a hullámok csobogásán túl is meghallottam.

Ránéztem, és komoly hangon válaszoltam:

– Megvédem a tisztességemet. Mi mást?

Hallottam, hogy Jameson felnevet mellettem, miközben újra Nora felé fordultam.

Már mi is nevettünk Norával, és mindkét irányban bogyók röpködtek a levegőben a víz fölött. Régen nem éreztem ilyen jól magam, de egyszer dobás közben túlságosan előrehajoltam, és belepottyantam a vízbe.

Hallottam a körülöttem lévők kiáltásait, de sikerült nagy levegőt vennem, és fuldoklás nélkül fel tudtam bukkanni a víz alól.

– Hollis! – kiáltott fel Jameson, és a karját nyújtotta felém. Megfogtam a kezét, ő pedig másodperceken belül visszahúzott a hajóba. – Drága Hollis, jól vagy? Megsérültél?

– Nem – válaszoltam prüszkölve, és dideregtem a hideg víztől. – De azt hiszem, elhagytam a cipőmet.

Jameson lenézett a harisnyás lábamra, és nevetésben tört ki.

– Azon segíthetünk, nem?

Miután kiderült, hogy nem esett bajom, már mindenki nevetett, Jameson pedig levette a kabátját, és rám terítette, hogy melegen tartson.

– Akkor menjünk vissza a partra – adta ki a parancsot, még mindig mosolyogva. Aztán magához szorított, és mélyen a szemembe nézett. Megéreztem, hogy ebben a pillanatban ellenállhatatlannak talált, mezítláb, kócos hajjal, csuromvizesen. De a szüleim meg a méltóságteljes lordok ott voltak mögötte, ezért kénytelen volt beérni azzal, hogy egy barátságos csókot nyomjon a hideg homlokomra.

De nekem ebbe is beleremegett a gyomrom. Vajon minden pillanatban így fogok érezni, amikor vele vagyok? Alig vártam, hogy megcsókoljon, és valahányszor egy rövid ideig egyedül maradtunk, abban reménykedtem, hogy magához fog vonni. De eddig ez nem történt meg. Tudtam, hogy megcsókolta Hannah-t és Myrát, de a többiek nem árulták el, hogy megcsókolta-e őket. Azt sem tudtam, hogy jó vagy rossz jelnek tartsam, hogy nem csókol meg.

– Tudsz állni? – kérdezte Delia Grace.

Visszazökkentem a valóságba, és hagytam, hogy felsegítsen a kikötői mólóra.

– A ruha sokkal nehezebb vizesen – ismertem be.

– Jaj, Hollis! Annyira sajnálom! Nem akartam, hogy beleessél a vízbe! – kiáltott fel Nora, miután kiszállt a saját hajójából.

– Ugyan már! Az én hibám volt, és most megtanultam a leckét. Mostantól csak az ablakból fogom élvezni a sétahajózást – válaszoltam neki, és rákacsintottam.

Nora felnevetett, és ezen maga is meglepődött.

– De tényleg jól vagy?

– Igen. Lehet, hogy holnap náthás leszek, de amúgy semmi bajom, csak csuromvíz lettem. Nem haragszom. Komolyan.

Nora elmosolyodott, és a mosolya őszintének tűnt.

– Gyere, hadd segítsek – ajánlotta fel.

– Majd én megfogom! – csattant fel Delia Grace.

Nora mosolya lehervadt. Az arcáról eltűnt a vidámság, és harag vette át a helyét.

– Hát persze. Esélyed sincs arra, hogy Jameson figyelmét egyedül magadra vonjad, ezért Hollis szoknyájába kapaszkodsz. Egy olyan lány, mint te, nem is tehet mást – közölte gyűlölködve, majd felvont szemöldökkel visszanézett Delia Grace-re. – A helyedben én is ragaszkodnék hozzá.

Kinyitottam a számat, mert közölni akartam Norával, hogy Delia Grace helyzete nem az ő hibája. De egy kéz a vállamra nehezedett, és leállított.

– Jameson meg fogja hallani – sziszegte Delia Grace. – Hagyjuk. – A hangjából sugárzott a fájdalom, de igaza volt. A férfiak nyílt sisakkal harcolnak egymással, míg a nők a legyezőik mögül lődözik a gonosz nyilaikat. Delia Grace-be kapaszkodtam, miközben visszamentünk a kastélyba. Miután ennyi méltatlan sérelem érte, azt hittem, hogy másnap vissza fog vonulni a szobájába. Fiatal korunkban gyakran ezt tette, amikor már nem akart több gonosz megjegyzést hallani.

De másnap a szobámban volt, és szó nélkül nekilátott egy bonyolult frizura elkészítésének. Még nem végzett, amikor kopogtak, és az ajtónyitás után egy seregnyi szolgálólány özönlött be a szobába. Egymás után hozták a tavasz első virágaiból kötött csokrokat.

– Mi ez? – csodálkozott Delia Grace, és segített nekik elhelyezni a csokrokat a szoba összes szabad felületén.

Az egyik szolgáló térdet hajtott előttem, és egy összehajtogatott papírlapot nyújtott át. Mosolyogva kezdtem felolvasni Jameson levelét. „Ha esetleg megfázott, és ma nem mehet ki a természetbe, akkor a természetnek kell a királynéjához mennie.”

Delia Grace nagyra nyitotta a szemét.

– Királynéja?

Bólintottam, és hevesen dobogott a szívem.

– Hozd elő az aranyszínű ruhámat, légy szíves. Azt hiszem, a király megérdemli, hogy köszönetet mondjak neki.

Három

Végigmentem az előcsarnokon, Delia Grace-szel a nyomomban. Amikor elkaptam az idősebb udvaroncok pillantását, mosolyogva biccentettem feléjük. A legtöbben ügyet sem vetettek rám, de ez nem lepett meg. Nem tartották fontosnak, hogy közelebbi ismeretségbe kerüljenek a király legújabb kiszemeltjével.

Már a nagyterem felé vezető folyosón jártunk, amikor meghallottam valamit, ami felzaklatott.

– Ő az, akiről beszéltem – szólt oda félhangosan egy nő a barátnőjének, és a hangja nem elismerésről árulkodott.

Megálltam, és Delia Grace-re néztem. A szemén láttam, hogy ő is hallotta, de nem tudja, melyikünkről van szó. Lehet, hogy róla beszéltek. A szüleiről, az apjáról. De aDelia Grace körül keringő pletykák régiek voltak, és a fiatal hölgyek már csak akkor tettek rá rosszindulatú megjegyzéseket, ha minden áron bele akartak kötni valakibe. Az emberek többsége inkább új, izgalmasabb pletykákra éhezett.

Például olyasmire, ami a király legújabb flörtjéről szól.

– Lélegezz mélyeket – szólt rám Delia Grace. – A király azt szeretné látni, hogy jól vagy.

Megtapogattam a fülem mögé tűzött virágot, hogy ott van-e még. Megigazítottam a ruhámat, és továbbmentem. Delia Grace-nek most is igaza volt. Ő is ezt a stratégiát használta már évek óta.

Mire beléptünk a nagyterembe, már nyíltanmegvető pillantásokkal találkoztam. Igyekeztem közönyös arcot vágni, de belül remegtem az idegességtől.

Az egyik falnál egy karba tett kezű férfi állt, és rosszallóan megcsóválta a fejét.

– Szégyent hozna az egész országra – motyogta valaki, miközben elhaladt mellettem.

A szemem sarkából megpillantottam Norát. Azelőtt nem tettem volna, de ma minden józanságomat sutba dobva odamentem hozzá. Delia Grace árnyékként követett.

– Jó reggelt, Lady Nora. Nem tudom, észrevetted-e, de az udvarban néhányan… – Nem tudtam, hogyan fejezzem ki magamat.

– Igen – válaszolta nyugodt hangon. – Úgy tűnik, valaki elmesélte a kis csatánk történetét. Rám senki sem haragszik, de hát nem én vagyok a király kedvence.

Nagyot nyeltem.

– De Őfelsége az elmúlt évben egyik hölgyet a másik után részesítette a kegyeiben, mintha ez semmit sem jelentene neki. Nem valószínű, hogy az én társaságomhoz tovább fog ragaszkodni. Mi a probléma?

Nora elhúzta a száját.

– Kivitt a palotából. Megengedte, hogy a zászló alatt üljél. Lehet, hogy nem tartod jelentőségteljesnek a tegnap történteket, de eddig még egyik nővel sem viselkedett így.

Aha.

– A lordok, ugye? – szegezte Norának a kérdést Delia Grace. – Akik a tanácsban vannak?

Nora együtt érzően bólintott. Ez volt az első normális kommunikációjuk évek óta, amióta ismerem őket.

– Ez mit jelent? – kérdeztem. – A király miért foglalkozna azzal, hogy ki mit gondol?

Delia Grace mindig többet tudott nálam az ország vezetéséről meg a protokollról, és most a fejét ingatva nézett rám.

– A lordok vezetik a megyéket. A királynak szüksége van rájuk.

– A király az egész ország területén békességet akar, és fontos neki, hogy rendben be legyenek szedve az adók. Ezt a tanácsban lévő lordok intézik – tette hozzá Nora. – Ha a lordok elégedetlenek, akkor… fogalmazzunk úgy, hogy lustán végzik a dolgukat.

Aha. Tehát a király a jövedelmét és a biztonságát is elveszítheti, ha elköveti azt a hibát, hogy egy olyan személlyel áll össze, akit a lordok nem kedvelnek. Például egy lánnyal, aki gyümölcsökkel dobálózott egy másik lánnyal, és a folyóba esett, miközben a hajója az ország egyik legnagyobb királynéját ábrázoló szobor előtt haladt el.

Nagyon elszégyelltem magam. Túl nagy jelentőséget tulajdonítottam Jameson szavainak, és a rám irányuló figyelmének. Azt hittem, esélyem van arra, hogy királyné legyek.

Igen, jó lenne, ha az ország leggazdagabb hölgye lehetnék, akinek a tiszteletére szobrot emelnek… de ennek kevés a valószínűsége, és Jamesont nemsokára leveszi a lábáról a következő bájos mosoly. Az a legjobb, ha kiélvezem a kedveskedését, amíg tehetem.

Megfogtam Nora kezét, és odafordultam hozzá.

– Köszönöm. Köszönöm a tegnapi remek szórakozást, és a mai őszinteségedet. Leköteleztél.

Nora elmosolyodott.

– Néhány hét múlva lesz a Koronázás Napja. Ha még mindig együtt vagytok a királlyal, akkor bizonyára előadsz neki egy táncot. Ha így van, szeretnék én is részt venni benne.

A Koronázás Napján sok lány készül új tánccal, és abban reménykednek, hogy elnyerik vele a király kegyeit. Ha Jamesont még mindig érdeklem, akkor bizonyára elvárják tőlem, hogy én is álljak elő egy koreográfiával. Úgy emlékeztem, hogy Nora nagyon kecsesen táncol.

– Szükségem lesz minden segítségre. Mindenképpen helyet kapsz a csoportban.

Intettem Delia Grace-nek, hogy folytassuk az utunkat.

– Gyere. Köszönetet kell mondanunk a királynak.

– Megőrültél? – sziszegte Delia Grace magából kikelve. – Ugye nem hagyod, hogy velünk táncoljon?

Meglepetten néztem rá.

– Az előbb nagyon kedves volt hozzám. És veled is udvariasan viselkedett. Csak egy táncról van szó, és Nora ügyesen mozog. Fel fogja dobni az előadásunkat.

– A mai viselkedése nem teszi jóvá a múltbéli aljasságait – erősködött Delia Grace.

– Fel kell nőnünk – emlékeztettem. – A dolgok változnak.

Delia Grace arca elárulta, hogy nem győzte meg a válaszom, de csendben maradt, miközben átvágtunk az emberek tengerén.

Jameson király a terem végében ült a kőből épült emelvényen. A széles emelvényt úgy készítették, hogy egy népes királyi család is elférjen rajta, de most csak egy trón volt ott, két oldalán két kisebb ülőhellyel a fontos vendégek számára.

A nagytermet sok mindenre használták: itt fogadták a vendégeket, itt tartották a bálokat, sőt esténként itt vacsoráztak. A keleti falnál lépcsők vezettek a zenekar galériájára. A lépcsőket magas ablakok szegélyezték, amelyeken beáradt a fény. De valahányszor beléptem ide, mindig a nyugati fal vonzotta a pillantásomat, ahol hat festett üveg ablak magasodott, egészen a mennyezetig. Az ablakfestmények a koroai történelem fontos epizódjait ábrázolták, és az egész helyiséget színnel és fénnyel töltötték meg.

Az egyik ablakon Estust koronázását láthattuk, egy másikon nők táncoltak a mezőn. Az egyik eredeti ablaktábla megsemmisült egy háborúban, de sikerült helyettesíteni, és most megint azt láthattuk rajta, ahogy Telau király térdet hajt Tenelopé királyné előtt. Nekem ez volt a kedvencem a hat ablakfestmény közül. Nem tudtam, milyen szerepet játszott a királyné a történelmünkben, de kiérdemelte, hogy halhatatlanná tegyék egy olyan helyiségben, ahol a palota fontos napi eseményei zajlanak, és ezt már önmagában lenyűgözőnek tartottam.

Asztalokat rendeztek a vacsorákhoz, emberek jöttek és mentek, az idők múltak, de a hat ablak és az emelvény mindig ugyanaz maradt. Levettem a szememet a régmúlt idők királyairól, és arra néztem, aki most ül a trónon. Élénk beszélgetésbe merült az egyik lordjával, de észrevette az aranyszínű ruhámat, és egy pillanatra felém fordult. Amikor felismert, azonnal elküldte a lordot. Térdet hajtottam előtte, és a trónhoz mentem, ahol a király megragadta a kezemet.

– Lady Hollis… – Jameson megcsóválta a fejét. – Maga a felkelő nap. Gyönyörű.

A szavai hallatán elmúlt minden fenntartásom. Miért higgyem azt, hogy semmit sem jelentek neki, amikor így néz rám? Nem figyeltem meg, hogyan viselkedett a többiekkel, mert nem gondoltam, hogy később fontos lehet. De most nagyon különlegesnek éreztem magam, ahogy a király a hüvelykujjával cirógatta a kezemet, mintha nem tudna betelni az érintésemmel, és többre vágyna.

– Őfelsége túlságosan bőkezű – válaszoltam végül, és meghajtottam a fejem. – Nemcsak a szavaival, hanem az ajándékaival is. Meg akartam köszönni, hogy egy egész virágoskertet küldött a szobámba – hálálkodtam, mire a király elnevette magát. – És tudatni akartam, hogy jól vagyok.

– Remek. Akkor ma este mellettem kell ülnie a vacsoránál.

Összeszorult a gyomrom.

– Fenség?

– A szüleivel együtt, természetesen. Rám fér egy kis változatosság, ami a társaságot illeti.

Megint bókoltam előtte.

– Ahogy óhajtja. – Láttam, hogy mások is várják, hogy foglalkozzon velük, ezért gyorsan elhátráltam. Kinyújtottam a karom, és megragadtam Delia Grace kezét, hogy legyen miben megkapaszkodnom.

– A király mellett fogsz ülni, Hollis – suttogta Delia Grace.

– Igen.

A gondolattól annyira kifulladtam, mintha átfutottam volna a parkon.

– És a szüleid is. Ezt még sosem csinálta.

Még jobban megszorítottam Delia Grace kezét.

– Tudom. És most… Most menjünk, és közöljük velük a hírt?

Delia Grace mindent látó szemébe néztem. A barátnőm átérezte az izgalmamat és a félelmemet, és tudta, hogy nem értem, mi történik velem.

Delia Grace kaján mosolyra húzta a száját.

– Szerintem egy ilyen fontos hölgy inkább csak levelet szokott küldeni.

Nevetve hagytuk el a termet, és nem érdekelt, hogy ki látja, és milyen megjegyzést tesz ránk. Még mindig nem voltam teljesen meggyőződve Jameson szándékairól, és tudtam, hogy az udvarbéliek nem lelkesednek a jelenlétemért, de most semmi sem érdekelt. Ma este a király mellett fogok ülni. És ez olyasmi, amit meg kell megünnepelni.

Delia Grace-szel a szobámban ültünk, és felolvasott nekem. Ehhez minden körülmények között ragaszkodott, és egyetlen napot sem hagyhattunk ki. Őt sok minden érdekelte: a történelem, a mitológia, és a jelenkor nagy filozófusai. Én jobban szerettem a regényeket. Máskor magukkal ragadtak a könyv lapjain megelevenedő események és helyszínek, de ma nem tudtam odafigyelni. Hallgattam, de állandóan az ajtó felé sandítottam, és vártam, hogy a szüleim berontsanak rajta.

Amikor Delia Grace végre egy érdekes részhez ért, az ajtó kivágódott.

– Ez valami tréfa? – kérdezte az apám, de a hangja nem dühös volt, hanem reménykedő.

Megráztam a fejem.

– Nem, uram. A király ma reggel közölte velem a meghívást. Nagyon elfoglaltnak tűntek, ezért jobbnak láttam, ha levelet küldök.

Cinkos pillantást vetettem Delia Grace-re, aki úgy tett, mintha elmélyedne a könyvben.

Az anyám nagyot nyelt, és beszéd közben izgatottan toporgott.

– Mindnyájan a királlyal fogunk ülni ma este?

Bólintottam.

– Igen, hölgyem. Mind a hárman. Szükségem lesz Delia Grace társaságára, ezért úgy gondoltam, hogy az édesanyját is meghívhatnánk.

Az anyám abbahagyta a toporgását, az apám pedig lehunyta a szemét. Sokszor láttam nála ezt a mozdulatot, ami azt jelentette, hogy át akarja gondolni a szavait, mielőtt kimondja őket.

– Pedig az ember azt hinné, hogy egy ilyen jelentőségteljes alkalommal inkább csak a családod társaságát választod.

Elmosolyodtam.

– Mindnyájunk számára van elég hely a király asztalánál. Nem hiszem, hogy ez gondot okozna.

Az anyám fensőbbséges arcot vágott.

– Delia Grace, magunkra hagyna minket, hogy beszéljünk a lányunkkal?

Delia Grace-szel összenéztünk, majd a barátnőm becsukta és az asztalra tette a könyvet, majd távozott.

– Anya! Ez most komoly?

Az anyám odalépett a székemhez, és valósággal fölém tornyosult, ahogy ott ültem.

– Ez nem játék, Hollis. Az a lány be van szennyezve, és nem kéne a társaságodban lennie. Eleinte kedvesnek tűnt, hogy jó szándékból mellé álltál, de most… meg kell szakítanod vele a kapcsolatot.

Eltátottam a számat.

– Azt nem tehetem! Ő a legjobb barátom az udvarban!

– Ő egy fattyú! – sziszegte az anyám.

Nagyot nyeltem.

– Ez csak egy pletyka. Az anyja megesküdött, hogy hűséges volt a férjéhez. Lord Domnall csak azért hozta fel ezt a vádat, ráadásul nyolc évvel Delia Grace születése után, hogy elválhasson.

– Akárhogy is van, egy válás elég ok arra, hogy távol tartsd magad tőle! – förmedt rám az anyám.

– Nem az ő hibája!

– Igazad van, drágám – jelentette ki az apám, ügyet sem vetve arra, amit én mondtam. – Ha az anyja vére nem elég rossz, az apjáé minden bizonnyal az. Elvált. – Az apám megcsóválta a fejét. – Aztán megszökött azzal a nővel, ráadásul nem sokkal a válás után.

Felsóhajtottam. Koroa a törvények országa volt, és a legtöbb törvény a család és a házasság működését szabályozta. Ha valaki hűtlen lett a házastársához, akkor legjobb esetben számkivetett lett. Rosszabb esetben még börtönbe is kerülhetett. A válás olyan ritka volt, hogy el sem tudtam képzelni, milyen lehet. De Delia Grace megtapasztalta.

Az apja állítása szerint a feleségének, a korábbi Lady Clara Domnallnek, viszonya volt, és ebből származott az egyetlen gyermekük, Delia Grace. Ennek alapján követelte a válást, és engedélyt is kapott rá. De három hónapon belül megszökött egy másik hölggyel, és minden címet, amit Delia Grace örökölt volna, ennek a nőnek, illetve a frigyükből származó esetleges utódoknak adott. Persze ilyen hírnév mellett mit érnek a címek? A szökés mindig nagy ellenérzést váltott ki, és csak a legvégső esetben folyamodtak hozzá a párok. Mások inkább úgy döntöttek, hogy szétválnak, minthogy ilyen kétségbeesett tettre ragadtassák magukat.

Lady Clara azonban a saját jogán is hölgy volt, és az udvarba hozta a lányát, hogy nemesi környezetben nőhessen fel. De szegényre csak gyötrelem várt.

Én mindig furcsának tartottam az egész történetet. Ha Lord Domnall azt gyanította, hogy a felesége hűtlen volt hozzá, és a lánya nem az övé, akkor miért várt nyolc évet a vádaskodással? Soha nem került elő semmilyen bizonyíték, ami alátámasztotta volna az állításait, mégis megengedték neki, hogy elváljon. Delia Grace szerint egyszerűen beleszeretett a nőbe, akivel megszökött. Próbáltam megmagyarázni neki, hogy ez képtelenség, de ő csak a fejét rázta.

– Nem. Jobban szerette, mint az anyámat és engem együttvéve. Különben miért hagyott volna ott minket?

Az arca olyan határozottságról árulkodott, hogy nem tudtam vitába szállni vele, és többé nem hoztam fel ezt a témát.

Nem is volt rá szükség, mert a palota lakói megtették helyettem. Akik nem nyíltan szólták meg, azok magukban ítélték el. Ahogy a szüleim is.

– Nagyon elhamarkodjátok a dolgot – jelentettem ki rosszallóan. – Nagyon kedves volt a királytól, hogy meghívott minket vacsorára, de ez nem jelenti azt, hogy ennél több lesz majd belőle. És ha úgy is lenne… Delia Grace mindig a tökéletesség mintaképe volt az udvarban, és nem érdemli meg, hogy mellettem legyen?

Az apám felsóhajtott.

– Az emberek már megszóltak a folyón tanúsított magatartásod miatt. Még több indokot akarsz adni nekik?

Az ölembe ejtettem a kezem, és arra gondoltam, hogy nincs értelme vitába szállni a szüleimmel. Mikor nyertem meg egyetlen vitát is? Csak akkor kerültem közel a győzelemhez, ha Delia Grace mellettem volt.

Remek ötletem támadt.

Felsóhajtottam, és a szüleim elszánt arcára néztem.

– Megértem az aggodalmaitokat, de talán nemcsak a mi kívánságainkat kéne figyelembe venni ebben a helyzetben – javasoltam szelíden.

– Nem tartozom semmivel annak a botrányos lánynak! – fakadt ki az anyám ingerülten.

– Nem rá gondoltam, hanem a királyra.

Erre mindketten elhallgattak. Végül az apám szólalt meg először.

– Magyarázd ezt meg.

– Jameson király mostanában nagyon kedvel engem, az én napjaimat pedig Delia Grace társasága édesíti meg. Ráadásul Jameson sokkal együtt érzőbb, mint az apja, és talán meg fogja érteni, hogy a szárnyaim alá veszem Delia Grace-t. Ha megengeditek, szeretnék hozzá fordulni ezzel a kérésemmel.

Gondosan megválogattam a szavaimat, és ügyeltem a hangsúlyomra. Nem akartam, hogy mogorvának vagy nyafogósnak tartsanak, és tudtam, hogy nem tulajdoníthatnak maguknak a királyénál nagyobb befolyást.

– Rendben – adta be a derekát az apám. – Kérdezzük meg őt ma este. De nem hívjuk meg Delia Grace-t, hogy velünk üljön. Most még nem.

Bólintottam.

– Akkor mindjárt írok is neki, hogy megértse. Elnézést kérek.

Igyekeztem higgadtnak és derűsnek tűnni, miközben pergament és tintát hoztam az asztaltól. A szüleim zavarodott arccal távoztak a helyiségből.

Amikor az ajtó becsukódott mögöttük, halkan felnevettem.

Delia Grace!

Nagyon sajnálom, de a szüleim megmakacsolták magukat a ma esti vacsorával kapcsolatban. De ne aggódj! Van egy tervem, amivel mindig magam mellett tarthatlak. Este keress fel, és mindent elmagyarázok. Bátorság, drága barátnőm!

Hollis

Még mindig elítélő pillantások kísértek, amikor a vacsorához mentem, de nem zavartattam magam miattuk. Delia Grace hogyan tudta elviselni ezt az állandó rosszindulatú figyelmet? Ráadásul gyerekkora óta.

A szüleimet sem zavarták a pillantások, és úgy vonultak végig a termen, mintha egy fajtiszta kancát mutatnának be, akit most örököltek. Ezzel még nagyobb feltűnést keltettek.

A főhelyen lévő asztalhoz közeledve az anyám felém fordult, és felmérte a külsőmet. Most is az aranyszínű ruhámban voltam, és kölcsönadta nekem az egyik fejdíszét, ezért most sziporkázó ékkövek díszítették az aranyszőke hajamat.

– Nem igazán látszik – állapította meg, a fejékre pillantva. – Nem tudom, hogyan lettél ilyen szőke, de emiatt alig tűnnek fel az ékkövek a fejeden.

– Nem tehetek róla – válaszoltam. A hajam valóban néhány árnyalattal világosabb volt, mint a helyiségben lévő emberek többségéé, és már sok megjegyzést kaptam emiatt.

– Az apád tehet róla! – jelentette ki az anyám.

– Nem igaz! – csattant fel az apám.

Nagyot nyeltem, mert láttam, hogy a feszültség ingerültté teszi őket. Általános szabály volt, hogy az otthon falain kívül nem illik perlekedni. Ez nekik is eszükbe jutott, mert mire az asztalhoz értünk, magukba fojtották az indulataikat.

– Fenség… – üdvözölte apám a királyt, széles, erőltetett mosollyal az arcán.

De Jameson alig vette észre őket. Csak engem nézett.

Mélyen meghajtottam a térdemet, és nem tudtam levenni a szemem róla.

– Fenség…

– Lady Hollis… Lord és Lady Brite… Jókedvűnek tűnnek. Jöjjenek, foglaljanak helyet.

A király kinyújtotta a karját, és intett, hogy menjünk az asztal mögé. Szaporábban vettem a levegőt, amikor helyet foglaltam mellette, és majdnem elsírtam magam örömömben, amikor megcsókolta a kezemet. Aztán előrenéztem, és olyannak láthattam a nagytermet, mint még soha.

Az emelvényen ülve mindenkinek láttam az arcát, ahogy a rangjuk szerint ültek az asztaloknál. Idefelé jövet zavart a figyelem, de Jameson mellett ülve inkább kellemes izgalmat éreztem a sok rám szegezett szempár láttán. Szinte éreztem, mire gondolnak: bárcsak én lennék ott!

Jameson néhány pillanatig még a szemembe nézett, majd az apámhoz fordult.

– Lord Brite, úgy hallottam, hogy a birtokai a legszebbek közé tartoznak egész Koroában.

Az apám büszkén kihúzta magát.

– Én is úgy gondolom. Csodálatos virágos kertjeink, és jó fekvésű földjeink vannak. Még egy fából készült hinta is lóg a kertben, amit gyerekkoromban használtam. Hollis egyszer felmászott a kötélen