Kérdések és válaszok

1956-ról

Eörsi László – Feitl István
Ripp Zoltán – Standeisky Éva

A kötet megjelenését a Politikatörténeti Alapítvány támogatta

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

Szerkesztette:
Varga Eszter

Első kiadás, 2015
Elektronikus kiadás, 2022
ISBN 978 963 338 509 8
HU ISSN 2064-3500

www.napvilagkiado.eu

© Eörsi László, Feitl István, Ripp Zoltán, Standeisky Éva

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalom

1 1955 – a baljós előjelek éve?

2 Szocializmust vagy polgári demokráciát akartak ötvenhat résztvevői?

3 Melyek voltak a forradalom sorsát leginkább befolyásoló kormánydöntések?

4 Mire alapozódott az 1956-os munkástanács-gondolat?

5 Mi köze volt ötvenhatnak negyvenöthöz?

6 Mikor és hol lényegült át a tüntetés felkeléssé?

7 Miért gondolta meg magát Hruscsov?

8 A magyar honvédség a forradalom mellé állt?

9 Hogyan viselkedett a tömeg 1956-ban?

10 Mi volt Mindszenty József szerepe ötvenhatban?

11 Volt-e értelme a semlegesség kinyilvánításának?

12 Mire törekedtek a kormánykoalíció pártjai?

13 Fiatalok vezették a forradalmat?

14 Kellett-e hívni a szovjet csapatokat?

15 Miért engedélyezték az október 23-ai tüntetést?

16 Szobrot döntöttek vagy szobrot állítottak ötvenhatban?

17 Mi történt a „véres csütörtökön”?

18 Miért lett ’56 szimbóluma a lyukas zászló és az Egmont-nyitány?

19 Rákosi- helyett Bartók-kultusz?

20 Tito „találta ki” Kádárt?

21 Hány MSZMP volt?

22 Mit keresett Jugoszláviában október 23-áig a teljes magyar pártvezetés?

23 Miért omlott össze a hatalom?

24 Hogyan zajlott a szovjet bevonulás?

25 Hogyan lett honvédelmi miniszter a „forradalom katonája”?

26 A parasztság forradalma volt-e ötvenhat?

27 Miért fűztek az emberek túlzott reményeket a sztrájkhoz?

28 Kik és hogyan rabolták el a Nagy Imre-csoportot?

29 Melyek a legismertebb íróperek?

30 Mit csinált Kádár a forradalom alatt?

31 Kiket küldtek a Kreml urai intézkedni Magyarországra?

32 Meddig volt kérdés a magyar kérdés az ENSZ-ben?

33 Hogyan múlt ki a begyűjtési rendszer?

34 Miért nem akartak az emberek kapitalizmust?

35 Televízió – avagy az elérhető álom?

36 Az írók készítették elő a forradalmat?

37 Ki volt a helyén a november 4-ei invázió idején?

38 Hol maradtak az amerikai csapatok?

39 Honnan volt pénz a konszolidációra?

40 Hányan és hová emigráltak a forradalom leverése után?

41 Miért nem lett Nagy Imréből a „magyar Gomułka”?

42 Miért végeztette ki Kádár Nagy Imrét?

43 Hogyan fogadták a szovjet táborban a magyar forradalmat?

44 Mi volt a szerepe a nemzetőrségnek?

45 Mi jellemezte ’56 irodalmának sajátos nyelvét, beszédmódját?

46 Bűnös volt-e Tóth Ilona?

47 Milyen „ellenséges” tevékenységet folytattak az emigránsok?

48 Mit ígért a nagy KGST-megállapodás?

49 Vörös gatya és csacsi, avagy mi az a forradalmi performansz?

50 Rendeztek-e koncepciós pereket?

51 Volt-e áruhiány a forradalom alatt?

52 Melyek voltak a megtorlás főbb fázisai?

53 Mit jelent a többes hatalom?

54 Mit sodort el a dunai árvíz?

55 Hány napot ért meg Nagy Imre koalíciós kormánya?

56 Jellemző volt-e ötvenhatban a jelképrombolás, az iratmegsemmisítés és a könyvégetés?

57 Hová röpít a Körhinta?

58 Miért bukott meg Rákosi Mátyás?

59 Győzött-e a forradalom, mielőtt leverték?

60 Kinek mit üzent az SZKP XX. kongresszusa?

61 Hány párt alakult, és mi volt a szerepük a forradalomban?

62 Melyik volt a legelső munkástanács?

63 Mit értünk forradalmi igazságszolgáltatás alatt?

64 Milyen fegyverekkel harcoltak a szemben álló felek?

65 Volt-e antiszemitizmus ötvenhatban?

66 Miért volt „forradalmi” a Kádár-kormány?

67 Hogyan próbálták kontrollálni az emigránsokat a magyar hatóságok?

68 Hol volt a legerősebb a fegyveres ellenállás?

69 Miért nem lopták ki a pénzt az emberek az utcára kitett ládákból?

70 Miért nem tért vissza a Rákosi-garnitúra?

71 Állam az államban, avagy a gyökeres forradalmi megoldás?

72 Mit tudunk a Corvin köziek vezetőiről?

73 Mi a különbség a települési és a munkahelyi forradalmi szervek között?

74 Mi volt a Magyar Nemzeti Forradalmi Bizottmány?

75 Mi a Gond és hitvallás?

76 Mit jelentett a „kettős hatalom”?

77 Spontán koreográfia szerint zajlottak-e a forradalmi események?

78 Miért nem alkalmazták a kihirdetett statáriumot?

79 Tényleg a Szuezi-csatornának hitték a Dunát a szovjet katonák?

80 Szabaddá váltak a szakszervezetek?

81 Léteztek-e halállisták?

82 Puhán vagy keményen – mi volt Kádár dilemmája?

83 Hová utaztak a magyarok 1956-ban?

84 1956 decemberében hol vezényeltek sortüzeket?

85 Miért bukott meg 1957-ben a „gazdasági reform”?

86 Hányan haltak meg a harcok következtében?

87 Kit temetett maga alá az 1956-os földrengés?

88 Milyen kapcsolatban álltak a felkelők Nagy Imre kormányfővel?

89 Mire készültek a jobboldali pártok?

90 Miért volt a Péterfy Sándor utcai a „forradalom kórháza”?

91 Miért fontos az Irodalmi Újság november 2-i száma?

92 Miért akadozott az információcsere?

93 Miért lett a revizionizmus a fő bűn?

94 Mit hozott a „nemzeti konzultáció” az új ötéves tervről?

95 Kik tartottak a Horthy-rendszer visszaállításától?

96 Az amerikaiak vagy a szovjetek szervezték volna a felkelést?

97 Mi célt szolgáltak a sztrájkok?

98 Volt-e felmentő ítélet a megtorló perekben?

99 Kinek kellett, és kinek nem kellett Nagy Imre?

100 Mit csinált Déry Tibor a börtönben?

101 Akart-e Kádár többpártrendszert?

102 Melyek voltak a legtöbb áldozattal járó sortüzek a forradalom napjaiban?

103 Mi történt a Köztársaság téren?

104 Mit kezdhettek a Hazafias Népfronttal?

105 Milyen sajátosságai voltak 1956-ban a közvetlen demokrácia intézményeinek?

106 Volt-e polgárháború ötvenhatban?

107 Melyek voltak a munkástanácsok legfontosabb követelései?

108 Akié a média, azé a hatalom?

109 Melyik volt a legtovább működő munkástanács?

110 Hogyan fogadták az emigránsokat?

111 Hogyan zajlott le „Nagy Imre és társai” pere?

112 Mi volt a megtorlás oka?

113 Megvárták-e Mansfeld Péter kivégzésével, amíg betölti a 18. életévét?

114 Mit jelentett a „MÚK”?

115 Melyek ötvenhat egyedi vonásai?

116 Mi történt a falvakban?

117 Milyen szépirodalmi alkotások születtek és jelentek meg ötvenhatban?

118 Mi történt a kommunista párttagokkal?

119 Miért forradalom ötvenhat?

120 Nyilvánosak voltak-e a perek?

121 Mi volt a különbség a vidék és a főváros forradalma között?

122 Mit tudunk a fővárosi felkelőcsoportok parancsnokairól?

123 Különböztek-e a pufajkások a munkásőröktől?

124 Kik voltak és milyen célokért fogtak fegyvert a „pesti srácok”?

125 Mit tanult Kádár János ’56-ból?

126 Hány embert végeztek ki?

127 Hányszor értékelték át Kádárék az ötvenhatos eseményeket?

128 Kizsákmányolt-e minket a Szovjetunió?

129 Hogyan lett az ellenforradalmi bandák támadásából népünk dicsőséges felkelése?

130 „Minek nevezzelek?”

Irodalom

Tematikus bontás

Élet és politika

Társadalom, irodalom, mentalitás

Pártok és „nagypolitika”

Nemzetközi vonatkozások

Hatalom

Fegyveres események

Munkástanácsok

Emigráció

Megtorlás

Konszolidáció

’56 értelmezése

1955 – a baljós előjelek éve?

„Meggyőződésem, hogy az 1956-os év népi demokráciánk fejlődésében új, jelentős sikereknek az éve lesz. Minden feltétele megvan annak, hogy a magyar nép pártunk és a kormányunk irányításával az új esztendőben még nagyobb eredményeket érjen el” – örvendezett kincstári optimizmussal Hegedüs András miniszterelnök január elsejei nyilatkozatában.

Valójában egy rosszkedvű, kiábrándult országra köszöntött az 1956-os év. Kétesztendei bizakodás után 1955 elején lemondott a népszerű miniszterelnök, Nagy Imre. Mindenki tudta, hogy ez Rákosi Mátyás, Gerő Ernő és hívei áskálódásának eredménye volt. Ez még önmagában nem lett volna baj, de emelkedett az adó, szigorodott a behajtás, nőtt a beszolgáltatási kötelezettség mértéke, felemelték a falun keresett iparcikkek árát, folytatták a félbemaradt nehézipari beruházásokat, emelkedtek a normák, és csökkent a belkereskedelem árukészlete. Újra megindult a bűnbakképzés, a jobboldali elhajlás elleni propagandakampányok, előkerült a régi szlogen az osztályharc éleződéséről, erősödött az egyénileg dolgozó parasztok elleni bizalmatlanság. 60 ezer családot kényszerítettek termelőszövetkezetekbe, helyenként durva eszközökkel. Olyan lendületet vett a kényszeradakozás rákosista formája, a békekölcsönjegyzés, hogy azt már a Politikai Bizottság is sokallta.

Szerencsére a kedvező időjárás miatt jó volt a termés, és az ipari termelés növekedése is felgyorsult; a reálbérek azonban a fenti intézkedések miatt jóval lassabban nőttek, mint 1954-ben.

A párt vezetői visszatértek az öndicséret politikájához, Sztálin eszményítéséhez. Rákosi Mátyás egyre görcsösebb önigazolási kényszerrel terhelten vitte visszafelé az országot az ötvenes évek elejére. Koncepciós pereket azonban már nem indíthatott. 1955. december 3-án kizáratta a pártból Nagy Imrét, érzékeltetve vélt és valós ellenfeleivel, hogy hatalma Moszkvában újra szilárd. Pedig Rákosi körül is sűrűsödtek a baljós jelek. Az 1955-ös év világpolitikai fejleményei minden józan politikust meggyőztek arról, hogy a Szovjetunió rendezni akarja viszonyait Európában, ezen belül stratégiai szövetségre készül lépni Jugoszláviával. Különösen ez volt veszélyes Rákosi Mátyásra nézve, akinek a fülébe jutott, hogy Tito bosszút forral ellene. Tudta, ha a Rajk-per ügye előkerül a nemzetközi politika porondján, akkor nyilván nem tartható a gyengén összetákolt koncepció Péter Gábor egyedüli bűnösségéről (➝ 58). Rákosi egyelőre igyekezett tudomást se venni a szovjet törekvésekről, talán kudarcukban is reménykedett. A magyar–jugoszláv jóvátételi egyeztetésen Titóék horribilis kárpótlási igénye kapóra jött neki, a tárgyalást „nemzeti” érdekből szakíthatta félbe. Legalábbis egyelőre.

Baljós jelként értelmezhette a politikai vezetés azt is, hogy az értelmiség egyre nagyobb részével, különösen az írókkal elmérgesedett a viszony. Eleinte csak passzív rezisztenciát lehetett tapasztalni, de amikor 1955 szeptemberében az Irodalmi Újság egyik számának betiltásáig fajultak a dolgok, a csendes elégedetlenség felháborodásban robbant ki, és nyílt ellenállássá változott. Ebben azonban egyelőre csak néhány tucat ember vett részt.

Végül a gazdasági egyensúly biztosítása érdekében foganatosított intézkedések sem hoztak eredményt. A 60,6 milliárd éves költségvetési bevételhez képest a külföldi és belföldi államadósság elérte a 15 milliárd forintot, a devizahelyzet 1954-hez viszonyítva tovább romlott, és 751 millió devizaforintra nőtt. A beruházások az 1954. évi szintnél 9,2%-kal alacsonyabban zárultak. Az év végén a vezetés „kanosszajárásra” kényszerült: Romániába Gerő Ernő, Csehszlovákiába és Lengyelországba Rákosi Mátyás ment. 1956 elején azonban elkerülhetetlenné vált, hogy további kölcsönért folyamodjanak, és támogatásért könyörögjenek Moszkvának is. Az eredmények siralmasak voltak. 1956. január elsején a gazdasági év semmi jót nem ígért. (FI)

Szocializmust vagy polgári demokráciát akartak ötvenhat résztvevői?

1956 őszén egymás mellett, olykor összemosódva létezett a szocializmus megvalósíthatóságát valló forradalomhívők és a polgári demokratikus forradalom kiteljesítését kívánók egymásnak ellentmondó, homályos jövőképe. Ötvenhat mindkét vonatkozásában visszafordulás volt 1918, illetve 1945 demokráciateremtési kísérletei felé. Az ötvenhatos forradalom napjaiban két eseménysorozat zajlott egymás mellett, szinte elkülöníthetetlenül egymásba fonódva: a kommunista diktatúra megjavításának kísérlete – hasonlóan az 1956-os lengyelországi törekvésekhez – és egy megkésett, függetlenségi mozgalommal kiegészülő polgári forradalom (➝ 130). Ötvenhat élesen rávilágított az ország, a társadalom adottságaira és lehetőségeire. Láthatóvá tette a lakosság gondolkodásmódját, vágyait – rávilágítva arra is, hogy ebből a heterogén „készletből” igen nehezen lehetett volna valamiféle, a közeljövőben megvalósítható átalakulási formára következtetni. A szocializmus megjavíthatóságában bízó reformértelmiségiek és a népiek, a forradalmat a sokféleképpen értelmezett demokrácia irányába toló pártok és egyesületek, szervezetek, valamint az ideológiák iránt közömbös tömegek egyaránt ötvenhat részei. Ötvenhatban két, végig nem gondolt, egymást végső soron kizáró vízió uralkodott: a demokratikus szocializmus és a polgári – hangsúlyosan a paraszti kistulajdonosi – demokrácia eszménye. (SÉ)

Melyek voltak a forradalom sorsát leginkább befolyásoló kormánydöntések?

Október 24-e és a rá következő három nap, Nagy Imre kinevezése kormányfővé tömegigényt elégített ki, de a statáriumot elrendelő kormányintézkedés csalódást okozott. A kormánynak az „ellenforradalmárok” fegyverletételét sürgető, következetlen határidő-hosszabbításai tovább rombolták Nagy Imre és kormánya hitelét. Október 26-án a kormány a Szakszervezetek Országos Tanácsával együtt új, a szocialista vívmányok mellett kiálló települési és munkahelyi szervek, munkástanácsok, nemzeti bizottságok megalakítását szorgalmazta, hogy elejét vegye a további radikalizálódásnak. Két nappal később általános és azonnali tűzszünetet rendelt el, s Nagy Imre „nemzeti demokratikus mozgalommá” minősítette át az addig történteket: a gyökeres fordulattal meg akarta őrizni az antisztálinista átalakulással egyetértő, kommunista vezetésű hatalom hitelét. Elismerte „az elmúlt évtized szörnyű hibáinak és bűneinek végzetes következményeit”. Bejelentette a szovjet csapatok azonnali kivonását Budapestről, és a teljes kivonásról folytatandó tárgyalások megkezdését, az ÁVH megszüntetését, az általános amnesztiát, a Kossuth-címer bevezetését, és március 15-e nemzeti ünneppé nyilvánítását. A kormányfő ígéretet tett a bér- és normarendezésre, a termelőszövetkezetek erőszakos szervezésének megszüntetésére, a családi pótlék és a nyugdíjak felemelésére, lakásépítésekre és a fiatalok támogatására. Ám a nyilatkozat későn jött: a forradalom jobbra tolódása, az antikommunista és a szovjetellenes hangok felerősödése folytatódott.

A kormány fentebbi döntéseit a szovjet pártvezetéssel egyetértésben hozta. További, immár teljesen önálló intézkedései túlmentek azon a határon, amit Moszkvában még elfogadhatónak tartottak. Október 30-án a miniszterelnök bejelentette, hogy megszűnik az egypártrendszer, és koalíciós kormány alakul (➝ 55). A kormányba államminiszterként bevont egykori kisgazdapárti miniszterelnök és köztársasági elnök, Tildy Zoltán a begyűjtési rendszer megszüntetéséről és a szabad választások előkészítéséről tájékoztatott. November 1-jén a kabinet – mivel Andropov nagykövet nem tudta megindokolni az újabb szovjet csapatok bevonulását – felmondta a Varsói Szerződést, és kinyilvánította Magyarország semlegességét. Ez utóbbi lépések vezettek alapvetően a november 4-i második szovjet beavatkozáshoz, a forradalom erőszakos leveréséhez. Nagy Imrének a kormány nevében tett utolsó rádiónyilatkozata – „Csapataink harcban állnak. A kormány a helyén van” – kétségbeesett és kudarcra ítélt próbálkozás volt a forradalom megmentésére (➝ 37). (EL, SÉ)

Mire alapozódott az 1956-os munkástanács-gondolat?

Az önigazgatás eszméje Jugoszláviából eredt, 1948 utánról, amikor a Kominform kiközösítette az országot. Titóék ekkor a sztálini államszocialista modellel szemben elindultak a termelés demokratizálódásának irányába. Az addigi bürokratikus struktúrát igyekeztek lebontani, és helyette előmozdítani az üzemek önigazgatását, s ez a munkástanácsok létrehozását jelentette. Lényege, hogy a dolgozók által megválasztott vezetők kezükbe vették a gyárak, üzemek irányítását, emellett a munkáltatói és érdekvédelmi kérdésekben is ők diszponáltak, de a helyi politikai vezetésben is részt vettek.

1956 nyarán, a szovjet–jugoszláv viszony rendezése után ez a modell a magyarországi kortársak figyelmét is felkeltette, a forradalom idején szinte minden gyárban, üzemben követendőnek tartották. Bár október 21-én a Szabad Nép még állást foglalt a munkástanácsok létrehozása ellen, öt nappal később a pártvezetés és a szakszervezet már támogatta a mozgalmat (➝ 62). Ám a munkástanácsokból a hitelüket vesztett, amúgy is rendkívül népszerűtlen szektások teljesen kiszorultak. (EL)

Mi köze volt ötvenhatnak negyvenöthöz?

Negyvenötön a második világháborút közvetlenül követő parlamenti demokrácia időszakát értjük, amikor a demokratikus pártok koalícióban irányították az országot. Kezdeti szakaszában, 1944 végén a felbomlott államhatalom, a szétszéledt, megfutamodott helyi közigazgatás helyett a települések lakói spontán választották meg vezetőiket. Magyarország államformája 1946 februárjában köztársaság lett. Az országban ez év közepéig-végéig érvényesült a jogállamiság, amelyet az 1945. novemberi általános, szabad és titkos választások alapoztak meg. Ezen a választáson az abszolút többséget a kisgazdapárt szerezte meg 57 százalékkal. Koalíciós partnerei, a szociáldemokrata és a kommunista párt a szavazatok 17-17 százalékát, a parasztpárt 7 százalékát szerezte meg. Bár a kapitalista gazdálkodási mód megmaradt, a földreformmal és a korlátozott államosításokkal a tulajdonviszonyok a Horthy-korhoz képest kiegyenlítettebbekké váltak. A földhöz juttatott százezrek nagy hányada a szovjet típusú kommunista diktatúra 1947 és 1950 közötti létrejöttét követően kénytelen volt felhagyni a magángazdálkodással. Őket felszívta a rohamosan fejlődő ipar, vagy téeszekbe kényszerültek, miután képtelenek voltak eleget tenni az irreális adókötelezettségeknek.

A Rákosi Mátyás vezette diktatúra éveiben szellemileg és anyagilag sanyargatottak követhető múltmintát kerestek. Zömük ezt nem az 1945 előtti Horthy-érában, hanem negyvenötben találta meg. Ötvenhatban még felújíthatók, hasznosíthatók voltak a második világháborút követő pozitív tapasztalatok, s erejük teljében voltak azok az emberek, akik tíz-tizenkét évvel korábban helyi vagy országos vezetőként közmegbecsülésnek örvendtek. Az országos vezetők közül ilyen volt a kisgazdapárt 1947-ben hamis vádak alapján a Szovjetunióba hurcolt, majd 1955-ben hazatért főtitkára, Kovács Béla, valamint a szociáldemokrácia itthon 1950-től 1954-ig szintén börtönben lévő nagyasszonya, Kéthly Anna (➝ 59).

A forradalom idején kialakuló hatalmi formák leginkább a negyvenötös mintát követték. Újjáalakultak az akkori pártok, feléledtek az akkori közösségi uralmi formák, például a nemzeti bizottságok, szakszervezetek, egyesületek. A legtöbb településen azokat az embereket választották irányítójukká a helyiek, akik negyvenötben bizonyságot tettek rátermettségükről. Kiskunhalason az idő rövidsége ellenére titkos, többpárti választást tartottak, ahol a negyvenötben is megválasztott helyi kisgazda politikus kapta a legtöbb szavazatot. Rákospalotán az a polgári demokrata párti politikus került az élre, aki már negyvenötben is irányította a nemzeti bizottságot. Negyvenöt továbbélésére mutat az is, hogy az emberek nem kívántak visszatérni a negyvenöt előtti urambátyámvilágba, a vallás szabadságát, az akkor megnyíló tanulási és érvényesülési lehetőségek visszatértét kívánták. (SÉ)

Mikor és hol lényegült át a tüntetés felkeléssé?

Október 23-án („a harag napján”) az egyetemisták által szervezett tüntetésen rohamosan növekedett a felvonulók száma. A hallgatókhoz, értelmiségiekhez tömegesen csatlakoztak munkások; a jelszavak, a követelések radikalizálódtak. A Parlament felé már mintegy kétszázezren meneteltek.

A reformista ellenzék teljesen elvesztette irányító szerepét. Sem a politikai vezetés, sem Nagy Imre nem érzékelte az óriási feszültséget, a tömeg hangulatát („Most vagy soha!”). A népszerű politikus esti beszédét a várakozó tömeg elutasítóan fogadta. Nemcsak az „Elvtársak!” megszólítás keltett csalódást, hanem az is, hogy figyelmen kívül hagyta a követeléseiket. De a palackból kiszabadult szellemet már nem lehetett visszaparancsolni. Felszólítása ellenére a tömeg nem oszlott szét, hanem hamarosan ledöntötte Sztálin szobrát (➝ 16).

A Rádió épületénél már órák óta nőtt a feszültség, mivel az egyetemisták előző éjjel szerkesztett pontjainak beolvasását az intézmény megtagadta. Gerő Ernő pártvezető beszédét követően újabb, hatalmas tömegek csatlakoztak a már ott lévőkhöz. Ezalatt folyamatosan érkezett az ÁVH-s és a katonai erősítés.

A növekvő emberáradat visszaszorítására előbb könnygázt, aztán tűzoltó fecskendőket vetettek be. A tüntetők visszadobták a fel nem robbant gránátokat, és velük együtt téglákat, amelyeket a közeli építkezésen találtak. Este 9 óra körül elszabadult a pokol: a védők – Fehér József államvédelmi őrnagy utasítására – fegyvert használtak a tömeggel szemben. A sztálinista uralmat végleg megelégelő emberek még ekkor sem hátráltak, sőt városszerte fokozta az indulatokat a gyorsan terjedő hír: „a Rádiónál ölik a fiatalokat”. Lefegyverezték az erősítésül odaküldött katonai alakulatokat, rendőrőrsöket; gyárak raktárait támadták meg, és a zsákmányolt fegyverekkel ostromolni kezdték az épületet. Mások a Szabad Nép-székházat foglalták el. Így következett be az, amivel még egy-két órával korábban sem számoltak: a tömegdemonstráció fegyveres ellenállásba torkollott, a tüntetők felkelőkké váltak.

A harc egész éjszaka zajlott, eközben a fő közlekedési útvonalakon már megjelentek a szovjet páncélosok. Reggel 8-ra az ostromlók felőrölték a védők ellenállását, és behatoltak az épületbe. 15 ÁVH-s védő elesett, néhányukat már a harc befejezése után ölték meg. 10-15 támadót is halálos lövés ért. (EL)

Miért gondolta meg magát Hruscsov?

A Szovjetunió Kommunista Pártja Elnöksége október 30-án, majd másnap ellentétes döntéseket hozott Magyarország ügyében. Október 28-án, amikor elfogadták a Budapestre küldött Mikojan és Szuszlov javaslatát az események átértékeléséről és a szovjet csapatok kivonásáról a magyar fővárosból (➝ 31), már számításba vették egy másik, nem az engedményeken, hanem az erőszakos beavatkozáson alapuló forgatókönyv megvalósításának lehetőségét is. Négy pontból állt ez az elképzelés: magyar politikusokból új politikai központot hoznak létre; kidolgozzák számukra a követendő politikai irányvonalat; biztosítják a beavatkozáshoz a szövetséges országok egyetértését; végül végrehajtják a fegyveres támadást. Október 30-án, amikor megjelent a szovjet kormány reményt keltő nyilatkozata a szocialista országok közötti viszonyról(➝ 11), az SZKP Elnöksége még a „lengyel típusú”, engedményekkel operáló válságkezelés mellett tette le a garast, bizalmat szavazott a Nagy Imre-kormánynak, jóllehet annak intézkedései túlléptek a korábban elfogadhatónak ítélt határokon.

Október 31-én a szovjet pártvezetés Hruscsov indítványára megváltoztatta álláspontját, és a korábban vázolt forgatókönyvet követve a fegyveres beavatkozás mellett döntött. Az elfogadott új határozat hátterében több megfontolás is húzódott. A magyarországi hírek korántsem voltak megnyugtatóak a szovjet vezetőknek, s nem is elsősorban az atrocitások miatt. A Nagy Imre-kormány döntései egyre távolabbra kerültek az elfogadhatónak ítélt irányvonaltól, a proletárdiktatúra bevezetése előtti viszonyokat idézték, egyre kevesebb kilátás látszott a kommunista párt hatalmának fenntartására, a „szocialista alapon” végbevihető konszolidációra. A magyar fegyveres erők önálló rendteremtő képességében sem bízhattak. A varsói visszavonulás után újabb, birodalmi szempontból még a lengyelországinál is nyugtalanítóbb precedenst sem akartak teremteni Kelet-Európában (➝ 41), ami a szovjet tábor szilárdságának megrendülésére utalt volna. Fontos szempont volt, hogy Hruscsovnak sikerült a Moszkvából távozóban lévő kínai delegáció egyetértését megszereznie a fegyveres beavatkozáshoz. A Kremlben az Amerikából érkező jelzéseket úgy értelmezték, hogy szabad kezet kaptak bármilyen megoldáshoz (➝ 38). Márpedig a szuezi intervenció második napja után még veszni látszottak az Egyiptommal kapcsolatos szovjet remények, s ez is magyarországi támadásra ösztönzött: legalább Európában ne veszítsenek pozíciót(➝ 79). Hruscsov kemény fellépését indokolták a szovjet hatalmi viszonyok is; ügyelnie kellett arra, hogy keményvonalas ellenlábasai ne vethessék a szemére: desztalinizációs politikája vezetett a válságos helyzethez. (RZ)

A magyar honvédség a forradalom mellé állt?

A Honvédelmi Minisztérium inkompetenciája már a forradalom kirobbanásakor megmutatkozott. A kirendelt egységeknek nem nyújtottak tájékoztatást, utasítást: „cselekedjék belátása szerint” – mondták minduntalan az eligazításért folyamodóknak. A rádióban elhangzott, ellentmondásos közleményeik tovább fokozták a zűrzavart a hadseregen belül. A parancsnoki kar a forradalmi napokban mindjobban elbizonytalanodott. Az alakulatok szétforgácsolódása is igen megnehezítette számukra a hatékony fellépést.

Noha a katonai vezetés a felkelők leverésére adott utasítást, a katonák – gyakran morális okokból – nem hajtották végre a parancsokat, már október 23-án sem. Bár ekkor – de más esetekben is – lőszer nélkül vagy rosszul felfegyverezve indították útnak őket, mivel nem bíztak bennük. Ezek a katonák jellemzően barátságosan viselkedtek a felkelőkkel, de legalábbis rendre kimaradtak a szovjetekkel vívott harcukból. A tüzértiszti iskolások egyenesen megtagadták a parancsot, amikor be akarták vetni őket a Corvin köziek ellen. Az egységparancsnokok közül Márton András ezredes szegült szembe leghatározottabban a bevetési paranccsal, melyet szintén a corvinistákkal szemben adtak ki. Maléter Pál ezredes a Kilián laktanyában ugyancsak igyekezett kimaradni minden csetepatéból. Kivételek akadtak, elsősorban Hodosán Imre őrnagy, aki kiskunhalasi gépkocsizó lövészezredével véres harcot vívott a felkelőkkel a Juta-domb környékén. Ritkán fordult elő azonban, hogy a katonák az októberi harcok idején nyíltan átálltak a felkelőkhöz, ez ugyanis túlságosan kockázatosnak tűnt.

Október 28-án, az események átértékelése után a katonaság körében újra válsághangulat uralkodott el. Egyes tisztek, akik kivették a részüket az „ellenforradalmárok” elleni harcból, a felelősségre vonás elől a szovjet csapatoknál kerestek menedéket. Mások elfogadták az új viszonyokat, és felváltották az idegen egységeket, majd részt vettek az új karhatalom (a nemzetőrség) létrehozásában és tevékenységében, miközben megalapították a saját forradalmi szervezeteiket (➝ 44). November 1-jétől, amikor ismét fenyegetett a szovjet bevonulás, a katonai vezetők a fegyveres ellenállás mellett érveltek; november 4-én azonban ezt felülbírálva a fegyverletételre adtak parancsot. Ám ez az utasítás néhány alakulathoz nem jutott el. Budapest külvárosában (főleg a déli városrészben) egyes alegységek – civil szabadságharcosokkal együtt – felvették a harcot az intervenciós csapatokkal, nem csekély veszteséget okozva nekik. A katonák döntő többsége azonban nem kockáztatta meg az összecsapást a szovjetekkel. A nemzetőrségi csoportokhoz vezényelt tisztek rendszerint – magukra hagyva a „pesti srácokat” – elszöktek a bázisokról. (EL)

Hogyan viselkedett a tömeg 1956-ban?

Többféleképpen, attól függően, hogy mikor, hol és milyen indítékkal gyűltek össze az emberek, és ekkor milyen hatások, élmények érték őket. A forradalom első napján a tömeg viselkedésének hőfoka Budapesten a békés, emelkedett hangulatú, skandáló felvonulástól és tömeggyűléstől a szobordöntő, villamosborogató akciókon át a Rádió verbális és fegyveres erőszakot alkalmazó ostromáig terjedt. Az egyetemi és főiskolai hallgatók október 23-ára tervezett rendszerpárti – azt megreformálni, jobbítani kívánó – tüntetésének engedélyezése az állampárt vezetőinek megosztottsága, hezitálása miatt a déli órákig bizonytalan volt (➝ 15). A körültekintően megszervezett eseményt a szervezők mégsem tudták megfelelő mederben tartani. A fiatalok tömegeinek lelkes vonulása tábláikkal és jelszavaikkal felszabadítóan hatottak: mind többen és többen eltértek a tervezett koreográfiától. Egyre gyakrabban hangzott fel a rezsim múltbéli (Rákosi Mátyás) és akkori vezetőjét (Gerő Ernő) kipellengérező, spontán skandálás. A tömeg összetétele az órák múlásával megváltozott: immár rendszerellenes elégedetlenek is csatlakoztak a szervezett felvonulókhoz. Az indulatok a tömegszuggesztió öngerjesztő hatására a hatalom jelképei és intézményei ellen fordultak.

Az erőszakszervek felkészületlenségük és a központi utasítás hiánya miatt képtelenek voltak megfékezni a radikalizálódó tömegeket a Sztálin-szobor lebontásakor és a Rádió ostrománál. Ez utóbbinál kezdődött fegyveres harc a tüntetők és az épületet védő rendőrök és ÁVH-sok között; a délutáni Bem téri és az esti Kossuth téri tüntetés viszonylag békésen zajlott. E két helyen a szervezetlenség (a hangosítás elégtelensége, a közvilágítás hiánya, a beszédet mondó miniszterelnök ügyetlen retorikája) fordította át a tüntetők emelkedett hangulatát csalódottságba. Az éjszakai óráktól elrettentési céllal felvonuló szovjet harckocsikonvojok látványa olaj volt a tűzre: a felkelés kiszélesedett. A vidéki városokra az elkövetkezendő napokban átterjedő tüntetések és gyűlések attól függően maradtak békések vagy váltak véressé, hogy a helyi erőszakszervek vezetői az összejövetel eltűrése vagy a tömeg erőszakos szétoszlatása mellett döntöttek. Előfordult az is, hogy a véletlen – félelem, téves információ, összevisszaság – következtében lőttek a katonák a tömegbe, s okozták tüntetők halálát. Máig a legrejtélyesebb az október 25-i, vérengzésbe torkolló Kossuth téri tüntetés története: nem tudni, hogy a magyar belügyes egységek vagy/és szovjet katonai és belügyes alakulatok lőttek-e a Parlament előtti tömegre (➝ 17). Vidéken az ÁVH- és kommunistaellenes indulatok nemegyszer vezettek erőszakhoz. A felháborodott, felajzott tömegben olykor antiszemita indulatok is felszínre törtek, például Miskolcon és Kiskunmajsán (➝ 65).

Az erőszakos tömegeseményekkel is járó polgárháborús viszonyok a forradalom október 28-i hivatalos elismerése után lényegében megszűntek. A tömegeseményeket csoportos összejövetelek, gyűlések váltották fel azzal a céllal, hogy a felbomlott helyi közigazgatás és gyári-vállalati irányítás helyett a változást akarók megteremtsék a forradalom települési és munkahelyi hatalmi szerveit. Ezek színhelye már nem a köztér, az utca volt, hanem a tanácsterem és a települési vagy munkahelyi kultúrház előadóterme. A megjelentek aktívan részt vettek az új uralmi formák megteremtésében, és az esetek többségében nyíltan szavaztak – nyilvánosan jelölt – új vezetőik elfogadásáról. Ezek a kisebb létszámú gyűlések a közösségi magatartás, a közvetlen vagy részvételi demokrácia megteremtésének és formálásának kísérletei – a forradalmat követő ellenállás heteiben is aktív – műhelyei lettek. Utcai tömegtüntetésekre az ellenállás heteiben, Kádár hatalmi berendezkedése idején is sor került, nem egy helyen a békés tüntetők közé lőttek. (SÉ)

Mi volt Mindszenty József szerepe ötvenhatban?

Az egyházak nem játszottak meghatározó szerepet a forradalom eseményeiben, mégis nyilvánvaló volt, hogy a katolikus klérus feje, Mindszenty József prímás érsek magatartása, állásfoglalása jelentős befolyással lehet a politikai viszonyok alakulására. A vallásos világnézet elleni harc és a kommunisták egyházellenes intézkedései ellenére – s részben talán annak ellenhatásaként – a szekularizációs folyamat Magyarországon még gyerekcipőben járt, különösen a kisebb településeken volt erős a katolikus egyház befolyása (➝ 89, ➝ 99). Mindszenty József nimbuszát növelte éles kommunistaellenessége, következetes kitartása konzervatív álláspontja mellett, amelynek „jutalma” az ellene alkalmazott megtorló eljárás volt: 1949-ben kirakatperben életfogytiglani börtönre ítélték. A büntetés végrehajtását ugyan 1955-ben felfüggesztették, de továbbra is őrizetben maradt, a Nógrád megyei Felsőpetrényben, egy kastélyban tartották fogva.

Mindszenty Józsefet 1956. október 30-án az arisztokrata származású Pálinkás-Pallavicini Antal őrnagy vezetésével a Rétságon állomásozó páncélos alegység katonái szabadították ki, és szállították Budapestre. A kormány igyekezett kiengesztelni a prímás érseket, nyilatkozatban szögezte le, hogy az ellene folytatott eljárás törvénytelen volt, elismerte korábbi tisztségét.

Mindszenty József nevezetes rádiószózata élő adásban, 1956. november 3-án este hangzott el. Ebben leszögezte, hogy nem forradalom, hanem szabadságharc zajlott: „1945-től egy vesztett, számunkra céltalan háború után erőszakkal épült ki az itteni rendszer, amelynek örökösei most a tagadás, a megvetés, az undor és elítélés izzó bélyegét ütik annak minden porcikájára. A rendszert az egész magyar nép söpörte el. Az örökösök ne kívánjanak erről még egy bizonyosságot. A világon páratlan szabadságharc volt ez, a fiatal nemzedékkel népünk élén.” A bíboros érsek nem ismerte el a Nagy Imre-kormányt, következetesen „a bukott rendszer örökösei” néven említette. Állásfoglalása lényegesen befolyásolhatta volna a fejleményeket, márpedig köztudott volt, hogy konzervatív felfogásának megfelelően 1945 után nem csupán a kommunista diktatúrát vetette el, hanem elutasította a köztársasági államformát, az állam és egyház szétválasztását, az iskolák államosítását is. Éppen ezért fordított mindenki nagy figyelmet arra, hogy milyen politikai platformra helyezkedik. A határozott hangú beszéd azonban e tekintetben korántsem volt egyértelmű. Mindenekelőtt leszögezte, hogy nem kell szakítania múltjával, ugyanaz maradt, aki bebörtönzése előtt volt. Nemzetközi ellenőrzés mellett lezajló, szabad választásokat követelt, ugyanakkor önmagát státusánál fogva pártokon kívülinek és felülinek minősítette. „Jogállamban élünk, osztály nélküli társadalom, demokratikus vívmányokat fejlesztő, szociális érdektől helyesen és igazságosan korlátolt magántulajdon alapján álló, kizárólag kultúrnacionalista elemű nemzet és ország akarunk lenni” – jelentette ki, de hogy ez valójában mit jelentett, azt nehéz lett volna megfejteni. Ugyancsak bővebb értelmezésre szorult volna az a kitétele, amely a püspöki kar 1945-ös körlevelére hivatkozva deklarálta: „nem helyezkedünk szembe a történelmi haladás igazolt irányával, sőt az egészséges fejlődést mindenben előmozdítjuk.” Rögtön utána arra utalt, hogy „nagy múltú és nagy értékű intézményeinkről gondoskodni kell”, ami alatt nyilvánvalóan az egyházat is értette, de kifejtetlenül maradt, hogy az egykori egyházi javak közül mi minden értendő ide. A földbirtok tulajdoni kérdésének említésétől tartózkodott, ennek ellenére sokan az egyházi nagybirtokok visszakövetelését hallották ki a beszédből. Később a rendszer kádári helyreállítása idején a „burzsoá-földesúri rendszer” ellenforradalmi restaurációjának veszélyére éppen a Mindszenty-beszédet hozták fel eklatáns példaként.

November 4-én a szovjet hadsereg támadásának hírére Mindszenty József az Országház épületéből az Egyesült Államok követségére ment, ahol menedékjogot kért és kapott. A Mindszenty-ügy ettől kezdve a magyar–amerikai és a magyar–vatikáni kapcsolatok neuralgikus kérdésévé vált, nem függetlenül a kompromisszumokat elvető főpap hajthatatlan magatartásától. Csak 1971 szeptemberének végén hagyta el az országot, ettől kezdve Ausztriában élt. Miután prímási tisztségéről nem volt hajlandó lemondani, VI. Pál pápa 1973-ban üresnek minősítette az esztergomi érseki széket, hogy utódát kinevezhesse. (RZ)

Volt-e értelme a semlegesség kinyilvánításának?

A Nagy Imre-kormány 1956. november 1-jén jelentette be, hogy Magyarország kilép a Varsói Szerződésből, kinyilvánítja semlegességét, amelynek garantálására felkéri a négy nagyhatalmat (az Egyesült Államokat, a Szovjetuniót, Franciaországot és Nagy-Britanniát), s ezzel egyidejűleg az ENSZ elé tárja Magyarország ügyét (➝ 32). Sok bírálat érte később a döntést: elhamarkodottnak, előkészítetlennek és mindenekelőtt provokatívnak ítélték, mint ami kiváltotta a Szovjetunió újabb fegyveres beavatkozását. Az utóbbiról biztosan nem volt szó, hiszen a deklaráció elhangzásakor az invázióról Moszkvában már megszületett a döntés, a Nagy-kormány lépését éppen a támadás előkészületeinek észlelése váltotta ki.

Október 30-án jelent meg a szovjet kormány nyilatkozata a szocialista országok viszonyáról, miközben a Vörös Hadsereg csapatai időlegesen éppen kivonultak a magyar fővárosból. A nyilatkozat reményt keltett, hiszen a teljes egyenrangúságról, az állami függetlenségről, a szuverenitásról, az egymás belügyeibe való be nem avatkozásról szólt, és kilátásba helyezte, hogy tárgyalásokat kezdenek a csapatok teljes kivonásáról. Ezen a napon az SZKP Elnöksége még a békés, „lengyel típusú” megoldás mellett tette le a voksot, bízva abban, hogy Nagy Imre kormánya az engedményekkel képes helyreállítani a rendet. Másnap azonban Hruscsov javaslatára a fegyveres beavatkozás mellett döntöttek (➝ 7).

Nagy Imre, mit sem tudva a Kremlben megszületett döntésről, október 31-én kérte a szovjet kormánytól, hogy jelölje ki delegációját, egyúttal beszédében bejelentette, hogy megkezdik a tárgyalást a csapatkivonásokról és a Varsói Szerződésből Magyarországra háramló kötelezettségek felmondásáról. Miután egyre-másra érkeztek a hírek a hatalmas arányú szovjet csapatmozgásokról, Nagy Imre kérdőre vonta a szovjet nagykövetet, Andropov azonban sorozatosan kitérő, időhúzó válaszokat adott. Ilyen előzmények után került sor a semlegességi nyilatkozatra.

November 1-jére egyértelművé vált, hogy a magyar forradalom és szabadságharc sorsa a nemzetközi körülmények alakulásán múlik. A semlegesség bejelentése kísérlet volt az utolsó szalmaszál megragadására. A Nagy Imre-kormány ezzel a lépéssel eleve kizárta annak az érvelésnek a hitelét, hogy a legitim magyar kormány kérése alapján avatkozik be a szovjet hadsereg. Valójában alkut ajánlott a lépéssel: a nagyhatalmak garanciáján alapuló, osztrák típusú semlegesség tekintettel lenne a Szovjetunió biztonsági igényeire, Magyarország nem lehetne a NATO előretolt éke. A XX. kongresszust követő desztalinizációval Moszkva javuló nemzetközi presztízse sem szenvedne csorbát, a beavatkozás elmaradásával nem kerülne a szuezi válságot fegyveres intervencióval megoldani szándékozó nyugati hatalmakkal azonos megítélés alá (➝ 79).

Illuzórikus remények voltak ezek. Moszkva a birodalmi érdeket előbbre helyezte minden egyébnél, a szovjet vezetők elképzelhetetlennek tartották a táborhoz tartozó bármely ország „finnesítését”. A magyar deklaráció kényelmetlen helyzetbe hozta ugyan a Szovjetuniót, de egyúttal érveket is szolgáltatott a kommunista világban a beavatkozás indokoltsága mellett. A Nyugatnak nem voltak hatékony eszközei a nyomásgyakorlásra (➝ 38). Az ENSZ fóruma sem bizonyult alkalmasnak a magyar célok támogatására (➝ 32). (RZ)

Mire törekedtek a kormánykoalíció pártjai?

A Nagy Imre-kormány 1956. október 30-án jelentette be a többpártrendszerhez való visszatérést, majd megkezdődött koalíciós kibővítésének folyamata is: a kormány elfogadtatásához, a konszolidáció sikeréhez szükségesnek látták az 1945 és 1948 között fennállt koalíció felújítását (➝ 55).

Az újjászerveződő és a Nagy Imre-kormányhoz csatlakozó egykori koalíciós pártok tanultak a múltból, olyan politikusokat állítottak az első vonalba, akik nem kompromittálódtak a kommunistákkal kollaborálva. Ennek megfelelően sok volt közöttük a kommunistákkal bizalmatlan, sőt kifejezetten antikommunista politikus. A pártok programjaiban ez a később jobbra tolódásnak minősített jelenség nem volt jellemző.

A Szociáldemokrata Párt börtönből szabadult egykori vezetői igencsak különböző magatartást tanúsítottak a hatalom képviselőivel szemben. Marosán György például azonnal lepaktált az őt börtönbe csukató Rákosival, s magas pártfunkciót kapott; mások elfordultak a politikától, míg a vezetőnek választott Kéthly Anna köre bizalmatlanul szemlélte a kommunistákat, beleértve Nagy Imrét és az őt támogató pártellenzéket is. Október 28-án tárgyaltak a SZOT vezetőivel, a szociáldemokraták bekapcsolódtak a szakszervezetek vezetésébe. Az SZDP ténylegesen október 31-én alakult újjá, de csak november 3-ától töltötte be a kabinetben számára fenntartott három posztot Kéthly, Kelemen Gyula és Fischer József személyében. Az SZDP antikapitalista, a kizsákmányolást élesen támadó, az egyenlőségelvet képviselő politikai erő volt. Programja az állami tulajdon túlsúlyát a kisipar szabadságával, a tervszerű gazdálkodást és az ellenőrzött piaci működést, az önkéntes mezőgazdasági szövetkezést tartalmazta.

Az egykori Nemzeti Parasztpárt új néven, Petőfi Pártként szerveződött újjá. Parasztpárti körökben is ellenérzésekkel fogadták a kommunistákkal együttműködő politikusok szerepvállalási kísérleteit. A párt újjászervezése során sajátos szerkezetet alakítottak ki. Farkas Ferenc főtitkár állt a vezetőség élén, amely mellett szellemi irányító testületet választottak neves írók részvételével. Nagy Imre koalíciós kormányába államminiszterként Farkas Ferenc pártfőtitkárt és Bibó Istvánt delegálták. A párt irányvonala a hagyományokat követte: nemzeti radikális és harmadikutas koncepción alapult, a kapitalista és a szocialista rendszer között próbált új megoldást keresni, különös gondot fordítva a parasztság sorsára. A mezőgazdaságban a magántulajdont és a laza formájú, önkéntes szövetkezést javasolta; a nagyiparban a társadalmi tulajdont és a munkások ellenőrző, önigazgató szerepét támogatta. Egyaránt szorgalmazták a vállalkozás szabadságát és a tulajdonszerzés korlátozását a társadalmi egyenlőtlenségek mérséklése érdekében.

A koalíció pártjai közül a Független Kisgazdapárt mutatta a legkevésbé egységes arculatot. Meglehetősen eltérő nézeteket valló emberek gyűltek össze itt, álláspontjaik összehangolására, új program megfogalmazására nem maradt idő. A fogságából 1956-ban szabadult Kovács Béla lett a párt elnöke, őt Tildy Zoltánnal együtt már az október 28-án kihirdetett kormánynévsorban is szerepeltették. A kisgazdapártban a függetlenség, a demokratikus szabadságjogok és az új, köztársasági alkotmány szükségessége tekintetében nem volt vita, a párt elnöke deklarálta, hogy nem akarnak visszatérni az 1945 előtti világhoz. A jövendő gazdasági-társadalmi rendszerről kifejtett kisgazda vélemények arra utaltak, hogy elfogadják az állami tulajdon dominanciáját, nem kívánják sem a nagyüzemek, a bankok, a nagykereskedelem magánosítását, sem a földreform felülvizsgálatát. Követelték viszont az erőszakkal létrehozott szövetkezetek feloszlatását. Az agráriumban a kis- és középparaszti gazdaságokat, az iparban és a kereskedelemben a kis- és közepes magánvállalkozások helyreállítását támogatták. Polgári pártként programja a későbbiekben nyilván jelentősen eltért volna az antikapitalista szociáldemokraták és a harmadikutas parasztpártiak álláspontjától, ez azonban már nem derülhetett ki. (RZ)

Fiatalok vezették a forradalmat?

Az október 23-ai tüntetés előkészítésében, kirobbantásában az egyetemi hallgatók és szervezetük, a Magyar Egyetemisták és Főiskolások Szövetsége, a MEFESZ meghatározó szerepet játszott. A diákok közötti politikai vitáknak az SZKP XX. kongresszusa után először az MDP szatellit ifjúsági szervezete, a Dolgozó Ifjúság Szövetsége, a DISZ próbált keretet adni (Petőfi Kör), de 1956 októberére kiderült, hogy ez a szervezet nem tud túllépni az állampárti kereteken, így elveszítette a diákság bizalmát. Október 6-án, Rajk László temetését követően a Batthyány-örökmécsesnél lezajlott az első, kis létszámú tüntetés, a „Nem állunk meg félúton, sztálinizmus pusztuljon!” jelszava alatt. Október 16-án létrejött, és rá négy napra egy többezres gyűlésen elfogadta programját a MEFESZ. Az oktatással kapcsolatos követelések hamar politikaiakká nőtték ki magukat, október 22-én már a szovjet csapatok kivonásáról volt szó. A szervezetnek több helyi csoportja alakult meg mind Budapesten, mind több helyen vidéken (➝ 15).

A felkelést követően Budapesten a meghatározó szerepet az ELTE-n október 25-én létrejött Forradalmi Diákbizottság, illetve a műszakiaknál az október 28-ától működő Budai Egyetemi Forradalmi Albizottság vette át. Vidéken általában a MEFESZ működött tovább. A diákok fontos, de nem vezető szerepet játszottak az eseményekben (➝ 6). Fegyveres csoportjaik voltak, amelyek egyetemi nemzetőr egységekbe szerveződtek; részt vettek a rend fenntartásában, kapcsolatokat építettek ki, röplapokat, lapokat adtak ki, politikai követeléseket fogalmaztak meg stb. Október 28-a után lényegében támogatták a Nagy Imre-kormányt, és a konszolidációt igyekeztek elősegíteni.

Az ifjúság más rétegei is megalapították szervezeteiket. A plurális szisztéma helyett az 1948–1950 közötti rétegszervezeti modell állt fel. A középiskolások létrehozták a Diákszövetséget, míg a munkásfiatalok a Magyar Forradalmi Ifjúmunkás Szövetséget (a MAFISZ-t) szervezték meg. A forradalom utolsó napjaiban megkezdték szerveződésüket a pártok ifjúsági szervezetei, illetve néhány 1946-ban betiltott, főként vallási profilú civil szervezet, de érdemi tevékenységre nem futotta erejükből.

November 4-e után a fegyveres ellenállásban az egyetemista karhatalmi egységek szervezetten alig vettek részt. A diákok tömegesen hagyták el az országot. Becslések szerint a több mint 200 ezer kivándorlónak legalább a fele a tíz és harminc év közötti korosztályhoz tartozott. Ezen belül korabeli adatok szerint 40 000 fiatalkorú került külföldre, közülük tízezer 14 éven aluli gyermek a szülei nélkül.

Az MSZMP kezdetben ugyancsak az 1948–1950-es rétegszervezeti modellel kísérletezett. Létrehozta az Egységes Parasztifjúság Országos Szövetséget (az EPOSZ-t), és kommunista fiatalokkal megerősítette a MAFISZ-t és a Diákszövetséget. A MEFESZ-t nem tudták azonnal kézbe venni. Csak 1957. január 12-én sikerült többségbe kerülniük a vezetőségben a rendszerhű személyeknek. A modell azonban meg sem kezdte működését, az MSZMP Ideiglenes Központi Bizottsága 1957 márciusában a megbízhatóbbnak és közvetlenül irányíthatónak ítélt Kommunista Ifjúsági Szövetség (KISZ) létrehozása mellett döntött, amely március 21-én meg is alakult. A rétegszervezetek gyors ütemben olvadtak be a KISZ-be, s a nyári mezőgazdasági munkák befejeztével, ősszel a mintegy ezer EPOSZ-szervezet is megszűnt.

Az itthon maradtak között megkezdődött a felelősségre vonás, az internálás, amely ugyan nem egyenlő mértékben, de valamennyi ifjúsági rétegre kiterjedt. Az általános és középiskolákban a karhatalom csinált rendet. 1957 áprilisától tisztogatás indult a felsőoktatási és a közoktatási intézményekben. A fegyelmi bizottságok sok pedagógust elmarasztaltak, áthelyeztek, kicsaptak diákokat. A tisztogatás 1957 nyarán lezárult. (FI)

Irodalom

1956. (Szerk. Szakolczai Attila.) Budapest, Osiris Kiadó, 2006.

1956 a sajtó tükrében. (Szerk. Izsák Lajos – Szabó József.) Budapest, Kossuth Kiadó, 1989.

1956 és a politikai pártok. Politikai pártok az 1956-os forradalomban. (Szerk. Vida István.) Budapest, MTA Jelenkor-kutató Bizottság, 1998.

1956 kézikönyve. I–III. (Főszerk. Hegedűs B. András.) Budapest, 1956-os Intézet, 1996.

1956 plakátjai és röplapjai. (Szerk. Izsák Lajos – Szabó József – Szabó Róbert.) Budapest, Zrínyi Kiadó, 1991.

1956 vidéki sajtója. (Szerk. Izsák Lajos – Szabó József – Szabó Róbert.) Budapest, Korona Kiadó, 1996.

A forradalom emlékezete. (Szerk. Molnár Adrienne, Kőrösi Zsuzsanna, Keller Márkus.) Budapest, 1956-os Intézet, 2006.

A forradalom és a magyar kérdés az ENSZ-ben 1956–1963. (Szerk. Békés Csaba és Kecskés D. Gusztáv.) Budapest, Magyar ENSZ Társaság, 2006.

A forradalom hangja. Magyarországi rádióadások 1956. október 23.–november 9. (Szerk. Kenedi János – Varga László.) Budapest, Századvég – Nyilvánosság Klub, 1989.

A „Jelcin-dosszié”. Szovjet dokumentumok 1956-ról. (Szerk. Gál Éva – Hegedűs B. András – Litván György – Rainer M. János). Budapest, Századvég – 1956-os Intézet, 1993.

A Magyar Szocialista Munkáspárt ideiglenes vezető testületeinek jegyzőkönyvei 1956–1957. I–V. kötet. (Sorozatszerkesztő Balogh Sándor.) Budapest, Intera Rt.–Napvilág Kiadó, 1993–1998.

A Magyar Szocialista Munkáspárt Központi Bizottsága Titkárságának jegyzőkönyvei 1957. július 1.–december 31. (Szerk. Feitl István.) Budapest, Napvilág Kiadó, 2000.

A Magyar Szocialista Munkáspárt Központi Bizottságának 1957–1958. évi jegyzőkönyvei. (Szerkesztette és jegyzetekkel ellátta Némethné Vágyi Karola – Soós László – T. Varga György – Újváry Gábor.) Budapest, Magyar Országos Levéltár, 1997.

A Magyar Szocialista Munkáspárt Országos Értekezletének jegyzőkönyve. 1957. június 27–29. Budapest, Kossuth Könyvkiadó, 1957.

A Magyar Szocialista Munkáspárt politikai bizottságának jegyzőkönyvei 1957. július 2. –december 28. (Szerk. Baráth Magdolna, Feitl István.) Budapest, Magyar Országos Levéltár, 2006.

A Petőfi Kör vitái hiteles jegyzőkönyvek alapján. 1–7. köt. (Főszerk. Hegedűs B. András). Budapest, 1989–1994., ELTE.

A snagovi foglyok. Nagy Imre és társai Romániában. (Összeállította Baráth Magdolna és Sipos Levente.)Budapest, Napvilág Kiadó, 2006.

A vidék forradalma, 1956. 1–2. kötet. (Szerk. Szakolczai Attila – Á. Varga László.)Budapest, 1956-os Intézet – Budapest Főváros Levéltára, 2003.

Az 1956-os magyar forradalom lengyel dokumentumai. (Összeáll., bev. Tischler János.) Budapest, 1956-os Intézet – Windsor Kiadó, 1996.

Baráth Magdolna: A Kreml árnyékában. Tanulmányok Magyarország és a Szovjetunió kapcsolatainak történetéhez. Budapest, Gondolat Kiadó, 2014.

Beck Tibor – Germuska Pál: Forradalom a bölcsészkaron. Budapest, 1956-os Intézet, 1997.

Békés Csaba: Az 1956-os magyar forradalom a világpolitikában. Budapest, 1956-os Intézet, 2006.

Bob Dent: Budapest 1956. (Ford. Rácz Katalin – Tedeschi Mária.) Budapest, Európa Könyvkiadó, 2006.

Bolla Dezső: Csepel 1956. Budapest, Budapest – Csepel Önkormányzatának ’56-os Emlékbizottsága, 2005.

Borhi László: A vasfüggöny mögött. Magyarország nagyhatalmi erőtérben 1945–1968. Budapest, Ister Kiadó, 2000.

Charles Gati: Vesztett illúziók. Moszkva, Washington, Budapest és az 1956-os forradalom. Budapest, Osiris Kiadó, 2006.

Diák- és ifjúsági mozgalmak 1956–1958. Forradalom – ellenállás – megtorlás. Dokumentumok. (Felelős szerkesztő: Vida István.) Budapest, Gondolat Kiadó – Nagy Imre Alapítvány, 2007.

Döntés a Kremlben. A szovjet pártelnökség vitái Magyarországról. (Szerk. Vjacseszlav Szereda – Rainer M. János.) Budapest, 1956-os Intézet, 1996.

Eörsi László – Filep Tibor: „Jogot akartam mindenkinek”. Iván Kovács László Emlékkönyv. Debrecen, Gold Book Kiadó, 2007.

Eörsi László – Juhász Katalin – Szabó Ivette: Angyalföld, 1956. Budapest, Angyalföldi Helytörténeti Gyűjtemény – 1956-os Intézet, 2006.

Eörsi László: A „Baross Köztársaság” 1956. (A VII. kerület felkelőcsoportjai). Budapest, L’Harmattan Kiadó – 1956-os Intézet – ÁBTL, 2011.

Eörsi László: Angyal István (1928–1958). In: Angyal István önvallomásai. Noran Kiadó, Budapest, 2008.

Eörsi László: Corvinisták, 1956. (A VIII. kerület fegyveres csoportjai). Budapest, 1956-os Intézet, 2001.

Eörsi László: Ferencváros, 1956. (A kerület fegyveres csoportjai). Budapest, 1956-os Intézet, 1997.

Eörsi László: Ferencváros, 1956. Budapest, 1956-os Intézet, 1997.

Eörsi László: Köztársaság tér, 1956. Budapest, 1956-os Intézet, 2006.

Eörsi László: Mítoszok helyett – 1956. Budapest, Noran Kiadó, 2003.

Eörsi László: Soroksár, 1956. Budapest, Táncsics Mihály Művelődési Ház, 2014.

Eörsi László: Széna tériek, 1956. Budapest, 1956-os Intézet – Állambiztonsági Szolgálatok Levéltára, 2004.

Evolúció és revolúció. Magyarország és a nemzetközi politika 1956-ban. (Szerk. Békés Csaba.) Budapest, 1956-os Intézet – Gondolat, 2007.

Ezerkilencszázötvenhat az újabb történeti irodalomban. Tanulmányok. (Szerk. Gyáni Gábor – Rainer M. János). Budapest, 1956-os Intézet, 2007.

Feitl István: Mikrotörténetek 1956. Budapest, Napvilág Kiadó, 2011.

Gyarmati György: A Rákosi-korszak – Rendszerváltó fordulatok évtizede Magyarországon, 1945–1956. Budapest, ÁBTL – Rubicon, 2011.

Györkei Jenő – Horváth Miklós – Alekszandr Kirov – J. I. Malasenko: Szovjet katonai intervenció 1956. Budapest, Argumentum Kiadó, 1996.

Gyurkó László: Bakancsos forradalom. Budapest, Kossuth Kiadó, 2001.

Hiányzó lapok 1956 történetéből. Dokumentumok a volt SZKP KB levéltárából. (Válogatta Vjacseszlav Szereda és Alekszandr Sztikalin.) Budapest, Móra Könyvkiadó, 1993.

Horváth Miklós – Kovács Vilmos: Hadsereg és fegyverek 1956. Budapest, Zrínyi Kiadó, 2011.

Horváth Miklós: 1956 hadikrónikája. Budapest, Akadémiai Kiadó, 2003.

Horváth Miklós: Maléter Pál. Budapest, Osiris-Századvég – 1956-os Intézet, 1995.

Horváth Miklós: Sortüzek – 1956. Rubicon, 2010/9.

Horváth Sándor: A Központi Munkástanács története. Első század. (Összeáll. Váradi Péter.) Budapest, ELTE BTK HÖK, 1999.

Iratok az emigrációról 1957–1990. (Szerk. Király Béla – Balogh Piroska – Vitek Tamás.) Budapest, Atlanti Kutató és Kiadó Közalapítvány, 2003.

Kádár János első kormányának jegyzőkönyvei 1956. november 7. – 1958. január 25. (Szerk. Baráth Magdolna.) Budapest, Magyar Országos Levéltár, 2009.

Kahler Frigyes – M. Kiss Sándor: „Mától kezdve lövünk.” Budapest, Kairosz Kiadó, 2003.

Kende Péter: Eltékozolt forradalom? Budapest, Új Mandátum Kiadó, 2006.

Kis József: Miskolc, 1956. Borsod Megyei Levéltár, 2006.

Kő András – Nagy J. Lambert: Kossuth tér 1956. Budapest, Teleki László Alapítvány, 2001.

Kövér György: Losonczy Géza 1917–1957. Budapest, 1956-os Intézet, 1998.

Lendvai, Paul: Forradalomról tabuk nélkül. 1956. Budapest, Napvilág Kiadó, 2006.

Litván György: Októberek üzenete. Budapest, Osiris Kiadó, 1996.

Magyar munkástanácsok 1956-ban. (Szerk. Kemény István – Bill Lomax.) Párizs, Magyar Füzetek, 1986.

Magyar–jugoszláv kapcsolatok 1956. (Szerk. Kiss József – Ripp Zoltán – Vida István). Budapest, MTA Jelenkor-kutató Bizottság, 1995.

Megy a rendszer, jön a rendszer, majd megbolondul az ember. ’56 röpirathumora. (Szerk. Horváth Julianna). Budapest, Napvilág Kiadó, 2006.

Nagy Ernő: 1956 sajtója. Budapest, Tudósítások Kiadó, 1989.

Nagy Imre: A magyar nép védelmében. Vitairatok és beszédek 1955–1956. Párizs, Magyar Füzetek, 1984.

Nagy Imre: Snagovi jegyzetek. Gondolatok, emlékezések 1956–1957. (Szerk. Vida István.) Budapest, Gondolat – Nagy Imre Alapítvány, 2006.

Ötvenhat októbere és a hatalom. A Magyar Dolgozók Pártja vezető testületeinek dokumentumai 1956. október 24–október 28. (Szerk. Horváth Julianna – Ripp Zoltán.) Budapest, Napvilág Kiadó, 1997.

Ötvenhatról nyolcvanhatban. (Szerk. Hegedűs B. András.) Budapest, Századvég – 1956-os Intézet, 1992.

Pártok 1956. Válogatás 1956-os pártvezetők visszaemlékezéseiből. (Szerk. Kőrösi Zsuzsa – Tóth Pál Péter.) Budapest, 1956-os Intézet, 1997.

Pesti utca 1956. Válogatás fegyveres felkelők visszaemlékezéseiből. (Szerk. Bindorffer Györgyi – Gyenes Pál). Budapest, Századvég – 1956-os Intézet, 1994.

Rainer M. János: Az író helye. Viták a magyar irodalmi sajtóban 1953–1956. Budapest, Magvető Kiadó, 1990.

Rainer M. János: Nagy Imre. Politikai életrajz II. 1953–1958. Budapest, 1956-os Intézet, 1999.

Révész Sándor: Egyetlen élet. Gimes Miklós története. Budapest, 1956-os Intézet, 1999.

Ripp Zoltán: 1956. Forradalom és szabadságharc Magyarországon. Budapest, Korona Kiadó, 2002.

Ripp Zoltán: A pártvezetés végnapjai. Budapest, Napvilág Kiadó, 1997.

Ripp Zoltán: Belgrád és Moszkva között. A jugoszláv kapcsolat és a Nagy Imre-kérdés. Budapest, Politikatörténeti Alapítvány, 1994.

Standeisky Éva: „Élni kell, nem igaz?” Déry Tibor börtönbéli önvizsgálata. In: Szederjesi Cecília (szerk.): Megtorlások évszázada. Politikai terror és erőszak a huszadik századi Magyarországon. Salgótarján – Budapest, Nógrád Megyei Levéltár – 1956-os Intézet, 2008.

Standeisky Éva: Antiszemitizmusok. Budapest, Gondolat, 2007.

Standeisky Éva: Az írók és a hatalom. 1956–1963.Budapest, 1956-os Intézet, 1996.

Standeisky Éva: Népuralom ötvenhatban. Pozsony – Budapest, Kalligram – 1956-os Intézet, 2010.

Szakolczai Attila: Az 1956-os forradalom és szabadságharc. Budapest, 1956-os Intézet, 2001.

Szovjet nagyköveti iratok Magyarországról 1953–1956. Kiszeljov és Andropov titkos jelentései. (Szerk. Baráth Magdolna). Budapest, TTFK – Kortárs, 2002.

„Szuronyok hegyén nem lehet dolgozni”. (Szerk. Kozák Gyula és Molnár Adrienne.) Budapest, Századvég Kiadó – 1956-os Intézet, 1993.

Tizenhárom nap, amely… Tanulmányok az 1956-os forradalom és szabadságharc történetéből. (Szerk. Horváth Miklós.) Budapest, Hadtörténeti Intézet és Múzeum, 2003.

Tóth Eszter Zsófia: A Csepel Vas- és Fémművek munkástanácsa. In: Múltunk, 1999/4.

Tyekvicska Árpád: A bíboros és a katona. Budapest, Századvég – 1956-os Intézet, 1994.

Varga László: Az elhagyott tömeg. Tanulmányok 1950–1956-ról. Budapest, Cserépfalvi – Budapest Főváros Levéltára, 1994.

Völgyesi Zoltán: Kisvárosi történet. Az 1956-os forradalom és a zsidóellenes megmozdulások Hajdúnánáson. Budapest, Osiris Kiadó, 2001.

Zinner Tibor: A kádári megtorlás rendszere. Budapest, Hamvas Intézet, 2001.

Tematikus bontás

Élet és politika

1 1955 – a baljós előjelek éve?

13 Fiatalok vezették a forradalmat?

19 Rákosi- helyett Bartók-kultusz?

33 Hogyan múlt ki a begyűjtési rendszer?

35 Televízió – avagy az elérhető álom?

48 Mit ígért a nagy KGST-megállapodás?

54 Mit sodort el a dunai árvíz?

55 Hány napot ért meg Nagy Imre koalíciós kormánya?

57 Hová röpít a Körhinta?

58 Miért bukott meg Rákosi Mátyás?

60 Kinek mit üzent az SZKP XX. kongresszusa?

66 Miért volt „forradalmi” a Kádár-kormány?

70 Miért nem tért vissza a Rákosi-garnitúra?

80 Szabaddá váltak a szakszervezetek?

83 Hová utaztak a magyarok 1956-ban?

85 Miért bukott meg 1957-ben a „gazdasági reform”?

87 Kit temetett maga alá az 1956-os földrengés?

87 Kit temetett maga alá az 1956-os földrengés?

94 Mit hozott a „nemzeti konzultáció” az új ötéves tervről?

98 Volt-e felmentő ítélet a megtorló perekben?

104 Mit kezdhettek a Hazafias Népfronttal?

128 Kizsákmányolt-e minket a Szovjetunió?

Társadalom, irodalom, mentalitás

9 Hogyan viselkedett a tömeg 1956-ban?

16 Szobrot döntöttek vagy szobrot állítottak ötvenhatban?

27 Miért fűztek az emberek túlzott reményeket a sztrájkhoz?

29 Melyek a legismertebb íróperek?

36 Az írók készítették elő a forradalmat?

45 Mi jellemezte ’56 irodalmának sajátos nyelvét, beszédmódját?

49 Vörös gatya és csacsi, avagy mi az a forradalmi performansz?

51 Volt-e áruhiány a forradalom alatt?

56 Jellemző volt-e ötvenhatban a jelképrombolás, az iratmegsemmisítés és a könyvégetés?

65 Volt-e antiszemitizmus ötvenhatban?

75 Mi a Gond és hitvallás?

91 Miért fontos az Irodalmi Újság november 2-i száma?

100 Mit csinált Déry Tibor a börtönben?

117 Milyen szépirodalmi alkotások születtek és jelentek meg ötvenhatban?

Pártok és „nagypolitika”

3 Melyek voltak a forradalom sorsát leginkább befolyásoló kormánydöntések?

10 Mi volt Mindszenty József szerepe ötvenhatban?

12 Mire törekedtek a kormánykoalíció pártjai?

15 Miért engedélyezték az október 23-ai tüntetést?

21 Hány MSZMP volt?

23 Miért omlott össze a hatalom?

30 Mit csinált Kádár a forradalom alatt?

37 Ki volt a helyén a november 4-ei invázió idején?

59 Győzött-e a forradalom, mielőtt leverték?

61 Hány párt alakult, és mi volt a szerepük a forradalomban?

78 Miért nem alkalmazták a kihirdetett statáriumot?

89 Mire készültek a jobboldali pártok?

95 Kik tartottak a Horthy-rendszer visszaállításától?

99 Kinek kellett, és kinek nem kellett Nagy Imre?

108 Akié a média, azé a hatalom?

129 Hogyan lett az ellenforradalmi bandák támadásából népünk dicsőséges felkelése?

Nemzetközi vonatkozások

7 Miért gondolta meg magát Hruscsov?

11 Volt-e értelme a semlegesség kinyilvánításának?

14 Kellett-e hívni a szovjet csapatokat?

20 Tito „találta ki” Kádárt?

22 Mit keresett Jugoszláviában október 23-áig a teljes magyar pártvezetés?

28 Kik és hogyan rabolták el a Nagy Imre-csoportot?

31 Kiket küldtek a Kreml urai intézkedni Magyarországra?

32 Meddig volt kérdés a magyar kérdés az ENSZ-ben?

38 Hol maradtak az amerikai csapatok?

41 Miért nem lett Nagy Imréből a „magyar Gomułka”?

43 Hogyan fogadták a szovjet táborban a magyar forradalmat?

79 Tényleg a Szuezi-csatornának hitték a Dunát a szovjet katonák?

Hatalom

53 Mit jelent a többes hatalom?

63 Mit értünk forradalmi igazságszolgáltatás alatt?

69 Miért nem lopták ki a pénzt az emberek az utcára kitett ládákból?

73 Mi a különbség a települési és a munkahelyi forradalmi szervek között?

77 Spontán koreográfia szerint zajlottak-e a forradalmi események?

81 Léteztek-e halállisták?

92 Miért akadozott az információcsere?

97 Mi célt szolgáltak a sztrájkok?

105 Milyen sajátosságai voltak 1956-ban a közvetlen demokrácia intézményeinek?

116 Mi történt a falvakban?

118 Mi történt a kommunista párttagokkal?

121 Mi volt a különbség a vidék és a főváros forradalma között?

Fegyveres események

6 Mikor és hol lényegült át a tüntetés felkeléssé?

8 A magyar honvédség a forradalom mellé állt?

17 Mi történt a „véres csütörtökön”?

24 Hogyan zajlott a szovjet bevonulás?

25 Hogyan lett honvédelmi miniszter a „forradalom katonája”?

44 Mi volt a szerepe a nemzetőrségnek?

64 Milyen fegyverekkel harcoltak a szemben álló felek?

68 Hol volt a legerősebb a fegyveres ellenállás?

71 Állam az államban, avagy a gyökeres forradalmi megoldás?

72 Mit tudunk a Corvin köziek vezetőiről?

74 Mi volt a Magyar Nemzeti Forradalmi Bizottmány?

86 Hányan haltak meg a harcok következtében?

88 Milyen kapcsolatban álltak a felkelők Nagy Imre kormányfővel?

90 Miért volt a Péterfy Sándor utcai a „forradalom kórháza”?

96 Az amerikaiak vagy a szovjetek szervezték volna a felkelést?

102 Melyek voltak a legtöbb áldozattal járó sortüzek a forradalom napjaiban?

103 Mi történt a Köztársaság téren?

122 Mit tudunk a fővárosi felkelőcsoportok parancsnokairól?

124 Kik voltak és milyen célokért fogtak fegyvert a „pesti srácok”?

Munkástanácsok

4 Mire alapozódott az 1956-os munkástanács-gondolat?

62 Melyik volt a legelső munkástanács?

76 Mit jelentett a „kettős hatalom”?

107 Melyek voltak a munkástanácsok legfontosabb követelései?

109 Melyik volt a legtovább működő munkástanács?

Emigráció

40 Hányan és hová emigráltak a forradalom leverése után?

47 Milyen „ellenséges” tevékenységet folytattak az emigránsok?

67 Hogyan próbálták kontrollálni az emigránsokat a magyar hatóságok?

110 Hogyan fogadták az emigránsokat?

Megtorlás

46 Bűnös volt-e Tóth Ilona?

50 Rendeztek-e koncepciós pereket?

52 Melyek voltak a megtorlás főbb fázisai?

84 1956 decemberében hol vezényeltek sortüzeket?

111 Hogyan zajlott le „Nagy Imre és társai” pere?

112 Mi volt a megtorlás oka?

113 Megvárták-e Mansfeld Péter kivégzésével, amíg betölti a 18. életévét?

114 Mit jelentett a „MÚK”?

120 Nyilvánosak voltak-e a perek?

126 Hány embert végeztek ki?

Konszolidáció

39 Honnan volt pénz a konszolidációra?

42 Miért végeztette ki Kádár Nagy Imrét?

82 Puhán vagy keményen – mi volt Kádár dilemmája?

93 Miért lett a revizionizmus a fő bűn?

101 Akart-e Kádár többpártrendszert?

123 Különböztek-e a pufajkások a munkásőröktől?

125 Mit tanult Kádár János ’56-ból?

127 Hányszor értékelték át Kádárék az ötvenhatos eseményeket?

’56 értelmezése

2 Szocializmust vagy polgári demokráciát akartak ötvenhat résztvevői?

5 Mi köze volt ötvenhatnak negyvenöthöz?

18 Miért lett ’56 szimbóluma a lyukas zászló és az Egmont-nyitány?

26 A parasztság forradalma volt-e ötvenhat?

34 Miért nem akartak az emberek kapitalizmust?

106 Volt-e polgárháború ötvenhatban?

115 Melyek ötvenhat egyedi vonásai?

119 Miért forradalom ötvenhat?

130 „Minek nevezzelek?”

Kiadta a Napvilág Kiadó
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás

A kiadásért felel
a Napvilág Kiadó ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Klopfer Judit
Borító Janković Milán
Művészeti vezető Borbáth Gábor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

www.napvilagkiado.eu

ISBN 978 963 338 509 8
HU ISSN 2064-3500
Felhasznált betűtípusok:
Noticia Text – SIL Open Font Licence
Roboto – Apache License 2.0