Szerző: dr. Molnár István Jenő

Borítóterv: Szabó Imola Julianna

Szerző fotója: Bálint Csaba

© CSER Kiadó, Budapest, 2025

© Molnár István Jenő, 2025

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, illetve annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

A Nemzeti Bűnmegelőzési Tanács szakmai ajánlásával.

ISBN 978-963-278-809-8

Kiadja a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: +36 70 434 2889

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Szerkesztő: Cser Judit

Tördelés, nyomdai előkészítés: Müller Péter

TARTALOMJEGYZÉK

ELŐSZÓ

I. MIÉRT ILYENEK?!

1. Önbeteljesítő jóslat

2. Így neveld a sárkányodat, avagy védjük meg a szülőket is

3. Az első 1000 nap

JEGYZETEK

Egy élet a kezedben

Ha a gyerekek kritizálva élnek,
Megtanulnak megbélyegezettnek lenni.

Ha a gyerekek ellenségeskedésben élnek,
Megtanulnak veszekedni.

Ha a gyerekek kicsúfolva élnek,
Megtanulnak szégyenlősnek lenni.

Ha a gyerekek megszégyenítve élnek,
Megtanulják bűnösnek érezni magukat.

Ha a gyerekek toleráns légkörben élnek,
Megtanulnak türelmesnek lenni.

Ha a gyerekek bátorítva élnek,
Megtanulnak bízni.

Ha a gyerekek dicsérve élnek,
Megtanulják az igazságosságot.

Ha a gyerekek biztonságban érzik magukat,
Megtanulnak hittel élni.

Ha a gyerekek megerősítve élnek,
Megtanulják magukat szeretni.

Ha a gyerekek elfogadva és barátságban élnek,
Megtanulják megtalálni a szeretetet a világban!

/Dorothy Law Holte/

ELŐSZÓ

Zsúfolt napjaim egyikén végül mégis sikerült úgy alakítani a napi menetrendet, hogy én mentem az akkor 2,5 éves kislányunkért a bölcsődébe. Megérkeztem, benyitottam, a dadus „Nézd, ki jött, Olívia!” mondatára kislányom a lábamhoz rohant, átölelt, s megannyi „Apa, Apa!” felkiáltás közepette elindultunk kifelé, hogy cipőt cseréljünk. Kislányom leült a padra, én letérdeltem, levettem róla a benti szandált, majd nekiláttam a kinti cipő feladásának. Ekkor lépett ki Timi néni, szemöldökét ráncolva vonta kérdőre Olíviát: „Hát te meg mit csinálsz, Olívia?!”

Először meglepődtem, nem tudtam mire vélni a kérdésnek álcázott számonkérést, de Timi néni folytatta: „Te egyedül is fel tudod venni a cipődet!” Ránéztem az én kis angyalkámra, aki továbbra is tartotta a lábát, mint Hamupipőke hercege felé a mesében. Nem volt már mit tenni, feladtam rá mindkét cipőt, majd elindultunk.

Az autóba ülve töprengeni kezdtem, hogy miért nem veszi fel egyedül a cipőt, ha egyszer képes rá. Sőt, akkor ezek szerint a bölcsődében felveszi, csak ha mi – vagy esetleg csak én – jelen vagyunk, akkor nem?! Nem értettem, mivel úgy ismerem magam és a feleségem is, mint akik nem kényeztetik el a gyermekeiket, és kellően tudatosak, hogy önállóságra neveljék csemetéiket.

Aztán végül megvilágosodtam! Persze nem egyedül, feleségemmel folytatott diskurzus eredményeként jutottam a konzekvenciára: sajnos a munka miatt én mindig csak reggel tudok a ’bölcsi- és ovijáratban’ besegíteni, délután szinte sosem végzek addigra, hogy el is hozhassam őt és testvérét. Reggel azonban én mindig sietek, hiszen be kell érni időben a munkahelyre, így aztán nincs idő kivárni, hogy lányom, a még kissé ügyetlen, finommotoros mozgásokat többnyire nélkülöző ujjaival felküzdje szandálkáit. Így aztán minden reggel arra kondicionálom, hogy Apa majd megoldja helyettem, minek fáradjak vele. Ráadásul, ha végre ma ő jött értem, gondolhatta, akkor így legalább azonnal foglalkozik velem.

Valahogy így követünk el megannyi apró hibát, aminek végeredménye, hogy a felnőtt társadalom a Z generáció serdülőnek, illetve ifjúnak tekinthető „kifutó modelljeit” (2007–2009-ben születetteket), illetve az Alfa generációt (2010 után születetteket) teljes mértékben pusztulásra érettnek, lustának, gyengének, tiszteletlennek, életre alkalmatlannak látja.

Mindez, mármint a megbélyegzés, rendkívül veszélyes játék! És persze korántsem újkeletű, már Horatius is elmélkedett arról, hogy a csupasz arcú ifjúság csak pazarolja a pénzt, Arisztotelész szerint pedig a fiatalok tévesen azt hiszik, mindent tudnak, gőgösek, mert nem találkoztak még a nyomással. Régen is volt tehát ellentét idős és fiatal között, de talán ma minden eddiginél globálisabb és elterjedtebb az a nézet, miszerint századunk fiataljainak értékrendje nincs a helyén, nem kitartóak, nem alkalmasak semmire, sem fizikai, sem érzelmi szempontból.

Ritkán szembesítjük magunkat azzal az egyébként nyilvánvaló ténnyel, hogy ezeknek a „jellemtelen lényeknek” mi vagyunk a szülei, hogy a világot mi és az elődeink (tehát gyermekeink nagy-, déd- és ükszülei) együttesen alakítottuk olyanná, amilyen. Nem egy 2005-ben született, Z generációs tehet arról, hogy ő már digitális bennszülöttként érkezett a világra, nem az ő felelőssége, hogy a fáradt édesanyja, munkában meggyötört édesapja telefont vagy tabletet nyom a kezébe, hogy lélegzetvételnyi szabadidőhöz jusson. Nem ő vágyott átélni szülei válását, s legkevésbé akart diszfunkcionálisan működő családban felnőni, ahol apa munkamániás, mellette szerencsejáték-függő, anya depressziós és/vagy alkoholista.

Nem olyan rég ment egy sorozat a Netflixen, amely meglehetősen jól foglalta össze a mai fiatalok problémáit. A négy évadot megélő Sex Education sokaknak csak a túltolt liberális érzékenyítésről, a szexuális orientációvesztésről szólt, ugyanakkor a családi viszonyok vizsgálata mélyebb problémára világított rá, és engedett következtetéseket levonni a valós életre vonatkozóan is: alig találunk manapság olyan családot, amelyben a szülők problémái ne vetülnének felnagyított problémaként gyermekük életére.

Másképpen: ahhoz, hogy gyermekünket megvédhessük e világ veszélyeitől, elsősorban magunkra kell a figyelmünket irányítanunk, és a saját viselkedésünket kell alakítanunk. Nem felejthetjük el, hogy az életünkbe – jó esetben – csodaként várt és csillagként megérkező gyermek tőlünk tanul mindent. Ha tetszik, ha nem!

Ezért aztán ha valaki azt hitte, hogy e könyvben ahhoz kap tanácsokat, univerzális recepteket, hogy hogyan kopogtasson be kamasz gyermeke ajtaján, állítson be az okostelefonon, tableten néhány funkciót, és tudja le a megelőzést néhány perc alatt, az csalódni fog. Sok időt kell ugyanis magunkkal foglalkozni, saját cselekedeteink vizsgálatára szánni, saját kommunikációnkon változtatni, saját életünkön alakítani, hogy aztán ugyanennyi időt és energiát fektessünk bele gyermekünk jövőjébe.

Könyvemben arra teszek kísérletet, hogy szülői önismereti vizsgálatra hívjam az olvasót, eközben ledöntök majd néhány tabut a gyermeknevelésről, és természetesen bemutatom azokat a veszélyeket is, amelyek gyermekeinkre leselkedhetnek. A veszélyek megelőzése kapcsán hamar rá fogunk jönni, hogy a megoldás triviális, nincs benne semmi titok: légy partner, bízz a gyermekedben, és beszélgess vele sokat! Na de hogy ezt hogyan csináljuk, azért mégsem olyan egyszerű, ehhez nyújthat segítséget a könyv.

Jó olvasást, jó utazást! Vágjunk is bele!

I.
MIÉRT ILYENEK?!

1. ÖNBETELJESÍTŐ JÓSLAT

2021 óta tartom a Magyar Labdarúgó Szövetség (MLSZ) felkérésére az edzőknek szóló különféle képzéseken a gyermekvédelmi, bűnmegelőzési órákat. Ezeken a foglalkozásokon mindig azzal kezdek, hogy felteszem a kérdést: milyenek a mai fiatalok? Hozzávetőlegesen 80–90 képzést tartottam már, s szinte kivétel nélkül mindig az az eredmény jött ki, hogy 8-9 negatív jelzőre mindösszesen 2-3 pozitív jutott. Tartottam ugyanakkor előadást több ízben szülőknek is… ott még rosszabb az arány.

Az MLSZ képzésein a kezdetekben mindezt a Mentimeter nevű alkalmazáson keresztül készítettem a leendő edző kollégákkal, a szófelhők általában így néztek ki:

Biztosan mindenki emlékszik a görög eposzokban sokszor használt fordulatra, az önbeteljesítő jóslatra. Ez alapján nagyon egyszerűen kijelenthető, hogy amennyiben a jövő társadalmát, azaz a mai gyermekeket és fiatalokat az iménti jelzőkkel illetjük, akkor annak megfelelően fognak viselkedni. Még veszélyesebb e gondolat, ha tudjuk, hogy az önbeteljesítő jóslat szociológiai fogalom is. Merton szerint az önmagát beteljesítő jóslat kiindulópontja a szituáció téves meghatározása, ami olyan új magatartást vált ki, amely az eredeti téves elgondolást „igazzá” teszi. Az önmagát beteljesítő jóslatnak ez a megtévesztő érvényessége fenntartja a hiba uralmát.

Mit jelent ez a mi esetünkben? Alapvetően azt, hogy akár tévesen, akár megalapozottan gondoljuk azt a csemetéinkről, hogy figyelmetlenek, lusták, szétszórtak, úgy hiába nem vagy kevésbé azok, mi, felnőttek, szülők, velük dolgozó szakemberek úgy viselkedünk majd, hogy a hibás vélelem igazzá vagy még igazabbá váljon. Azaz, mi magunk kényszerítjük ki majd a lustaságot, a szétszórtságot és sok minden mást is a fiatalokból.

És hogy ez a belelátás mennyire igaz, íme, egy kísérlet: 1968-ban publikálta Rosenthal és Jacobson azt a tanulmányát, amelyben kutatásuk eredményeképp arra jutottak, hogy ha a tanárok többet látnak bele diákjaikba, és pozitívabban állnak hozzájuk, azok fejlődése gyorsabb, mint az átlagé. A Pygmalion-effektusként elhíresült jelenséget a kutatópáros egy kaliforniai kisváros iskolájában igazolta, ahol a gyerekek nagyobb része hátrányos helyzetű volt. A két kutató véletlen mintaválasztás alapján kijelölte az iskola tanulóinak 20%-át, és úgy informálta a pedagógusokat, hogy egy új módszerrel végzett kompetenciamérés kimutatta, hogy a kiválasztottakban komoly fejlődési potenciál van. A tanév végén végzett mérések révén megállapították, hogy a kiválasztotti csoportba kerülők osztályzatai és intelligenciatesztjeinek eredményei is nagyobb mértékben emelkedtek, mint az átlagos, a kísérletbe be nem volt tanulóké.

Természetesen, mint minden ilyen kutatást, ezt is sok kritika érte, de az 1980-as években végzett ellenőrző vizsgálatok alapján kijelenthető, hogy az effektus kimutatható, valós az összefüggés.

Persze, most sokan azt gondolják magukban, hogy a felnőttek nem hülyék, nem véletlenül mondják, amit mondanak, kutatás ide vagy oda, hiszen a mai fiatalok olyanok, mint amit a szófelhőben róluk megírtak, ráadásul „nehogy már mi tehessünk erről is”. A tudományos világból érkező szakemberként ugyanakkor óva intenék mindenkit attól, hogy saját empirikus élményei alapján igaznak, sőt, a bátrabbak axiómának gondolják önmaguk állításait, vélelmeit.

Két ellenállítás ugyanakkor biztosan igaz:

1. biztosan nem minden Z (1996–2009) és Alfa (2010 utániak) generációs gyermek ilyen;

2. biztosan egyetlen Z és Alfa generációs gyermek sem csak ilyen.

Ezekből következik, hogy az első és legfontosabb feladatunk szülőként is, hogy a feltétlen szereteten túl, a lehetőségekhez mérten objektív módon lássuk gyermekünk pozitív és negatív tulajdonságait. Kifejezetten igaz ez a kérés a kamaszoknál, mert amíg kisebb a gyermek, azért ez általában megy. Amikor azonban a legsérülékenyebb időszakát élő, testileg és lelkileg is újjászülető, mindennel és mindenkivel hadakozó pubertás gyermekünk szobája felé vesszük az irányt, akkor már jóval nehezebb nem azt érezni, hogy a gyermek „elromlott”, soha nem is volt jó, vagy, hogy egyszerre magunkba is belerúgjunk egyet, azt mondva, hogy kudarcot vallottunk, nem voltunk jó szülők, ezt hoztuk össze.

Ha nem sikerül nap mint nap a kapcsolót váltani, a szemüveget cserélni, s látni gyermekünkben az igazi jót, a valós lehetőségeket, annak komoly következményei lehetnek!

Az egyik, hogy aki a gyermeknek csak a rossz tulajdonságait látja, nem tudja felszínre hozni a benne rejlő csodát… pedig amikor megfogant, majd megérkezett a világba, még csodaként, csillagként tekintettünk rá. Fájó kimondani, ezért ritkán is tesszük meg, de a szülőségben a gyermek termék. Persze, szívből szeretjük, láthatatlan, spirituális kapcsolat köt hozzá, de azért emellett jó szülők is akarunk lenni. A jó szülőt pedig a termékként funkcionáló jó gyermek minősíti. Nagy kérdés persze, hogy ki a jó gyermek, de ennek taglalása jelen esetben irreleváns. A lényeg, hogy saját mércénk szerinti jó gyermeket csak akkor tudunk „csinálni”, ha látjuk a termék jó tulajdonságait is. Mi több, inkább azt látjuk. A pék is akkor képes kiváló pékárut készíteni, ha a lehetőséget látja a lisztben, nem pedig az alkotás akadályát.

Ma már sokszor fordulunk segítségért a mesterséges intelligenciához. Így tettem én is, és arra kértem a ChatGPT-t, hogy mondjon nekem 10 pozitív tulajdonságot a Z generáció (1996–2009) tagjairól. Az alábbi választ kaptam:

o  Digitálisan képzett – Fiatal koruktól kezdve digitális eszközökön nőttek fel, így nagyon otthonosan mozognak az online világban.

o  Öntudatos – Fontos számukra az egyéniségük kifejezése és saját identitásuk felvállalása.

o  Sokszínű – Sokféle kulturális, etnikai és gondolkodásbeli különbséget fogadnak el, nagy hangsúlyt helyeznek a befogadásra.

o  Környezetvédő – Elkötelezettek a fenntarthatóság és a környezetvédelem mellett, sokukat aggasztja a klímaváltozás.

o  Gyorsan alkalmazkodó – Képesek gyorsan reagálni a változásokra, ami részben a technológiai világ gyors üteméhez való alkalmazkodásukból fakad.

o  Független – Fontos számukra az önállóság, gyakran keresik a saját útjukat és megoldásaikat.

o  Érzelmileg nyitott – Többet beszélnek mentális egészségükről és érzelmeikről, mint a korábbi generációk.

o  Közösségi szemléletű – Bár az egyéni szabadság fontos számukra, szívesen kapcsolódnak közösségekhez, például online csoportokhoz vagy aktivista mozgalmakhoz.

o  Vállalkozó szellemű – Sokan érdeklődnek a vállalkozások és az önálló karrier iránt, nem feltétlenül ragaszkodnak a hagyományos munkavállalói utakhoz.

o  Igazságkereső – Kritikusak az átláthatatlansággal és a hamis információkkal szemben, és törekszenek a hiteles források megtalálására.

Mennyivel jobb lenne ezt látni, mint a digitálisan képzettben a telefonfüggőt, az öntudatosban a nagyképűt, az érzelmileg nyitottban a gyengét, a függetlenben az akaratost, a sokszínűben azt, hogy azt sem tudja, mi legyen, a környezetvédőben a klímaszorongót, a közösségi szemléletűben a másokkal foglalkozót, az igazságkeresőben a nagyszájút, a gyorsan alkalmazkodóban a megbízhatatlant, a vállalkozó szelleműben a felelőtlent!

A másik nagy probléma, ha az MI által generált szavakat soha, vagy csak nagyon ritkán akarjuk meglátni, csalódva tekinthetünk gyermekünkre, és egyben saját munkánkra, így szinte mindenképpen kiégett szülők leszünk. Olyanok, akiknek egy idő után terhes kötelesség az odafigyelés, a meghallgatás, a türelem. Ezek, illetve még jó néhány szülői eszköz hiánya azonban komoly falat emelhet szülő és gyermek közé. A gyermek meg fogja érezni, tudatosan és tudattalanul is, hogy apa és anya számára csupán kínt jelent a jelenléte, s így aztán könnyen fordul segítségért kortársaihoz vagy a tévedhetetlen internethez.

Persze, feltehetjük a kérdést (és a kezünket is): mi a helyzet a másodlagos és harmadlagos szocializációs színterekkel? Mire van az iskola, mire vannak az oktatási-nevelési intézmények, mire vannak a rokonok, a mikro- és a makrokörnyezet? Erre is választ adok, előtte azonban védjük meg kicsit a szülőket!

2. ÍGY NEVELD A SÁRKÁNYODAT, AVAGY VÉDJÜK MEG A SZÜLŐKET IS

Fontos látni és hangsúlyozni, hogy ma nem könnyű (jó) szülőnek lenni. Ranschburg Jenő egyik könyvében úgy fogalmazott, hogy a szülők két okból követnek el hibát: saját jellemhibájukból fakadóan, vagy egyszerűen tudatlanságból. A legutóbbi időben ez azonban kiegészült egy harmadik okkal is, nevezetesen azzal, hogy túl sok az információ, túl sokat tud(hat)nak a szülők. Ez a tudás azonban elbizonytalanít, és állandó lelkiismeret-furdaláshoz vezet. Hogy miért bizonytalanít el? Mert információt ezerféle forrásból szerezhetünk, s ezek túlnyomó többsége egymásnak homlokegyenest ellentmond, még akkor is, ha nem laikus, hanem szakértő tollakból származik. Könyv itt, magazin, bookazine ott, anya- vagy éppen apablog, ilyen klub, olyan klub, Facebook-csoport, podcastsorozat, TikTok-videók ezrei, százezrei… Akinek van gyermeke, biztosan találkozott az Így neveld a sárkányodat című animációs filmmel, ami igazából a gyermeknevelés szlogenje is lehetne, mivel az online térben lépten-nyomon jönnek szembe az „így nevelj boldog, kreatív, ügyes, talpraesett, kiegyensúlyozott, másképpen tökéletes gyermeket” tartalmak. Közben pedig nevelhetetlen és megzabolázhatatlan sárkánynak látjuk őket, épp azért, mert a sok tanács között elveszünk kiszámítható és következetes szülőnek lenni.

Hallgassd meg, ahelyett, hogy mutatnád a dühödet, mondja az egyik szakértő, mutasd ki az érzelmeidet, légy dühös, hiszen tudnia kell, hogy benned is váltott ki érzéseket a viselkedése, mondja a másik. Dicsérj sokat, hangzik az egyik csatornán, nem mindegy ám, hogyan dicsérsz, ne az eredményt, hanem az erőfeszítést hangsúlyozd, olvashatod a másikon. Légy szigorú, hogy tudja és ismerje a határokat, hagyd dönteni… Nem baj, ha fogod, a hátadra kötöd, 0–24-ben a karodban fekszik, és szoptatod, hisz az őskorban is így csinálták, bezzeg, ha nem teszed le eleget a földre, és nem kúszik-mászik kellő mennyiségű időt, a kéz-láb koordináció nem fejlődik, romlanak a kognitív képességei… Ember legyen a talpán, aki leszűri az elhangzott tanácsokból a helyes nevelési eszközök szinergikus rendszerét! Sajnos sokszor még egy koherens, stabil rosszat sem lehetséges, nemhogy valóban jót.

A túl sok neveléssel kapcsolatos információ legnagyobb csapdája ugyanaz, ami az okos emberé is: minél többet tudunk, annál inkább érezzük azt, hogy semmit nem tudunk. Ez aztán hajlamosít bennünket a túlgondolásra, túlaggódásra, túlzott szorongásra, elkényeztetésre, és összességében arra, hogy olyan bizonytalanul viselkedjünk, mintha semmit nem tudnánk a gyermeknevelésről. Ebben a bizonytalanságban aztán nem ismerjük fel a saját természetes mintázatunkat, amelybe bele tudnánk illeszteni az új ismereteket.

A szülők fejében uralkodó káosz mellett a megváltozott világról is beszélnünk kell. Bár tudjuk, hogy a változás állandó jellemzője az emberiség történetének, azért abban különösebb vita nincs, hogy az ipari forradalom okozta városiasodási folyamatok megindulásáig nagyjából hasonlóképpen élt az ember pár ezer évig. Kiemelten igaz ez a gyermeknevelésre.

A XX. században még meglehetősen sok olyan bennszülött közösség volt, amelyek érintetlenek maradtak, nem változtatta meg létezésüket és életüket a fejlődés, a globalizáció. Nem véletlenül vizsgálták működésüket sokan, sokféleképpen. Ezekben a törzsekben tetten érhető, hogy a tanítás, a tudás átadása a közösség feladata, s alapvetően játékos formában történik: a gyerekek már egészen kis koruktól kezdve a felnőttek szerszámainak és harci eszközeinek élethű, de kicsinyített változatával játszanak, gyakorolnak.

A nevelés tehát nem intézményesített keretek között zajlott, hanem közvetlenül a családi-törzsi közösségben. A tanulás módszere az volt, hogy a gyerekek anyjuk vagy apjuk munkáját figyelve és utánozva sajátították el az életben maradáshoz és a mindennapi működéshez szükséges képességeket. Ezt a szülők azzal segítették, hogy a munkafolyamatokat lassabban, szemléletesebben végezték. Az oktatásnak fundamentuma volt a gyermek-felnőtt által együtt töltött idő, a közös zenélés, mondókázás, mesélés, a tapasztalat- és tudástranszfert pedig maga a társas élet biztosította. Mindez azt is jelentette, hogy a tudás és a tapasztalat összeér az életkorral, ami természetessé tette a mára teljesen széthulló, az életkor önmagában vett tiszteletén alapuló hierarchiába vetett merev és törhetetlennek látszó hitrendszert.

Annak ellenére is, hogy az ókorban, majd természetesen a középkorban már megjelentek oktatási műhelyek, élükön az egyetemekkel, rendszeresített oktatásról egészen a XX. századig nem beszélhetünk. A XIX. századig pedig még arról sem nagyon, hogy az embereknek olyan tudást kellett volna elsajátítaniuk, amely közvetlenül nem szolgálja a család jólétét és fennmaradását.

Az ipari forradalommal azonban megjelentek azok a szakmák, amelyek kiragadták az egyént a közösségből. A megélhetés reményében egyre többen hagyták ott addigi védelmező közösségeiket, s próbáltak szerencsét az urbanizált világban. A modernizáció, a technológiai fejlődés, a metropoliszok kialakulása, majd végül a globalizáció, s az abból fakadó folyamatos mobilitás megteremtette az önmagára maradó, az individualizációban kiteljesedni vágyó, s így önzőnek látszó egyént, s a segítség nélkül küszködő szülőt (és a nukleáris családot) is.

Miért mondom azt, hogy segítség nélküli? Mert még a XX. századi falusi, illetve nagycsaládos lét is biztosította a több generáció egymás mellett élésének lehetőségét, amely révén lehetséges volt a gyermekek közös nevelése. (Lásd az „egy egész falura van szükség egy gyerek felneveléséhez” mondást.) Bár természetesen ekkor már létezett az iskola intézménye, a kis közösségekben szülő, nagyszülő, esetleg dédszülő és a rokonok, másképpen a nagycsalád szereplői között a kis távolságok, illetve a közös otthonok, tanyák, a közös programok révén megoszlott a gyermeknevelés felelőssége és feladata is. A gyerekek ott játszottak a falu népe között, amikor jött az aratás, a tengerihántás, a szüret, másképpen sokan vigyáztak rájuk.

Ahogy Steigervald Krisztián is fogalmaz a Generációk harca című könyvében, a XX. század közepére-végére, a XXI. század elejére azonban egyre inkább megérkeztünk abba a korba, ahol a szülők, anélkül, hogy tudásuk, tapasztalásuk lenne a hogyanról, minden erejükkel azon voltak, hogy gyermekeik megtalálják a boldogságot, a sikert. Ezt a sikert többnyire másik városban, másik megyében, adott esetben másik országban keresték és találták meg az utódok. Így aztán az utódok utódai már olyan környezetben nőttek fel, ahol csak apa és anya van – már ha van –, a nagyszülők pedig olykor-olykor meglátogatják az unokákat. Vagyis apa és anya osztozik az összes feladaton. És ne felejtsük el azt a változást sem, hogy a II. világháborút követően a nők aktív munkavállalóként vesznek részt a család életében, még fáradtabban, még meggyötörtebben. Mivel azonban se apa, se anya nincs otthon, a gyerekek még többet vannak intézményi keretek között. Ezek az intézmények viszont vagy nem tartják feladatuknak a felnövekvő generáció szociális és perszonális nevelését, vagy nem képesek rá.

Mindez tehát olyan világban történik, ahol az állandó pénzhajszolás megköveteli, hogy mindkét (vagy legalább az egyik) szülő éjt nappallá téve dolgozzon. (Az USA-ban például nincs GYES, általában hat hét után az anya is visszamegy dolgozni.) Nem véletlen, hogy egyre több szülő panaszkodik arra, hogy hiányzik nekik a nagyszülők segítsége. És amikor ennek hangot adnak, nem is akarjuk tudomásul venni, hogy az az evolúciós igény tör felszínre, amikor a gyermekeket egy egész törzs, egy falu, egy közösség, egy nagycsalád együtt nevelte, és a szülő nem maradt magára saját problémáival.

Megjegyzendő, hogy a nagyszülők sokszor akkor sem nyújtanak kellő segítséget, ha egyébként földrajzilag azt megtehetnék. Miért nem? Egy részük azért, mert még ma is dolgozik. Másrészről azért nem, mert már maguk is az individualista szellem szülöttei, így aztán sokkal kevésbé éreznek késztetést arra, hogy visszanyert szabadságukat olyan unokákra áldozzák, akikkel nem is értenek szót. Akik már digitalizáltak (ennek ellenére gyakrabban „nyomják” a telefont a nagyszülők a gyermek kezébe, mint a szülők), túl sokat izegnek-mozognak, akiket szüleik elkényeztettek. Természetesen ez az állítás sok nagyszülőre nem igaz, de ha valaki figyelmesen hallgatja a szülői párbeszédeket a játszótereken, meglehetősen gyakran hallhatja a nagyszülői attitűddel és hozzáállással kapcsolatos hiányérzet keserű szavait.

Ha mindez nem lenne elég, végül, de nem utolsósorban érdemes szót ejteni arról, hogy a gyermeknevelés ma állandó versenyként jelenik meg a szülők életében. A verseny pedig mi mást szülhetne, mint stresszt! Gondoljunk bele, micsoda diszharmonikus működést közvetítünk a gyerek felé akkor, amikor bizonytalanok vagyunk, de azért versenylóként tekintünk rájuk. Mert miről is szól a verseny? Röviden arról, hogy ha mi nem vagyunk elég jó szülők, akkor a gyerekből sem lesz semmi…

A gyermekneveléssel kapcsolatos új trendek és elvárások a folyamatot befektetésnek tekintik, befektetni pedig csak úgy lehet, ha a terméket, azaz a gyereket folyamatosan fejlesztjük. A gyermek közgazdasági fogalommá alakul, nevelése tulajdonképpen egyfajta beruházás, amelynek garantálnia kell a gyermek gazdaságilag produktív és mentálisan egészséges felnőtté válását.

Mindez csak elsőre tűnik üdvözlendőnek, mert tulajdonképpen két dolgot jelent igazából:

a) a szülő részben emiatt akar szakértővé válni, és kutat fel, illetve látogat el minden gyermekfejlesztő csodatréningre, olvas el minden neveléssel kapcsolatos bejegyzést, majd válik teljesen bizonytalanná;

b) a szülő folyamatosan azt érzi, hogy nem lehet elég korán kezdeni a fejlesztéseket, mindent diszfunkcióként értékel, ezért aztán cipeli a gyermeket néhány hónapos korától kezdve mindent gyógyító csodatornára, képességfejlesztő különórára, néhány éves kortól táncra, balettre, sakkra, idegen nyelvre, iskolai előkészítőre, hogy mire elsős lesz, fejben tudjon kínaiul deriválni.

A gyermeknevelés ezen új módját a szakirodalom „intensive parenting”-nek, azaz intenzív szülőségnek hívja, ami végül olyannyira intenzív lesz, hogy mindenki fáradttá, fásulttá és kiégetté válik általa. (Abba nem is megyek most bele, hogy ez az istállószemlélet tovább növeli a társadalmi egyenlőtlenségeket, hiszen az imént említett plusz foglalkozásokat a magyar társadalom nagy része nem tudja finanszírozni.) Az intenzitás folyamatos szinten tartását, esetleges növelését hirdető szemlélet ráadásul kissé függőségszagú és paranoid természetű. Nem véletlenül írt Frank Furedy már 2001-ben a „paranoid parenting”-ről, miszerint a szülői lét napjainkban olyan megpróbáltatássá vált, amelyben a szülők megszállottan figyelik gyermekük fejlődésének minden részletét, fejvesztve igyekeznek felmérni minden tevékenység kockázatát, és megpróbálják ezeket a kockázatokat felügyelet és ellenőrzés révén csökkenteni. Ők lesznek az ún. helikopterszülők, akik folyamatosan ott köröznek gyermekeik felett, s minden döntést meghoznak helyettük. Természetesen jó cél érdekében cselekszenek, de valahol elvesztik a kapcsolatot a külvilággal, s átlépnek minden racionális határt. A túlféltés, a túlaggódás eltolja a realitásérzéket, és végül a szülő kizárólag félelemből, mindig a legrosszabbat vizionálva cselekszik. Ennek egyenes következménye, hogy a szülő végül semmi olyat nem enged gyermekének, amiben ott van a kudarc esélye. Ha pedig nem tapasztalunk kudarcot, tanulni sem tudunk belőle, így lassul vagy meg is áll az önállóság, a problémamegoldás, a konfliktuskezelés képességeinek fejlődése. Pedig később ezek elengedhetetlen eszközei a kiegyensúlyozott és biztonságtudatos létnek.

Van tehát káosz és paranoia a szülők fejében, nincs viszont sok esetben valódi és állandó segítség, ellenben vagy az egyik félnek, vagy mindkettőnek sokat kell dolgoznia a megélhetésért, illetve az imént vázolt intenzitás fenntartásáért. Mit eredményez mindez? Fáradt, ingerült, bizonytalan, olykor lelkiismeret-furdalással küszködő szülőket, akik idővel adott esetben saját gyermekeikben láthatják a bűnbakot, hogy miattuk kell ennyi áldozatot hozni.

Volt egy időszak, amikor magam is nagyon sokat dolgoztam, és többnyire csak vacsora után vagy fürdetésre értem haza. Sokszor már csak akkor, amikor pizsamában voltak a gyerekek, és bármit kértünk, csak nyűglődés volt az egész. Egyik ilyen este, illetve az annak végét jelentő agyzsibbasztó altatást követően kérdeztem a feleségem, hogy vajon jól csináljuk-e, jólneveltek-e a gyerekek. Ekkor hangzott el a párom egyik mai napig leginkább belém hasító mondata: „Te sosem vagy velük reggel vagy napközben, amikor frissek és üdék, kipihentek és aranyosak. Fáradtan találkozol fáradt gyerekekkel, természetes, hogy nem működik a kémia…”.

Így van ez nagyon sok családban. Fáradt gyerekek, fáradt és bizonytalan szülők. Rossz esetben ehhez még társulnak anyagi nehézségek, párkapcsolati gondok, munkahelyi feszültségek, amelyek eltolása révén egyértelműen a gyerekek húzzák a rövidebbet. Vagy úgy, hogy folyamatosak a szülő-szülő és/vagy szülő-gyermek közötti konfliktusok, amelyek az eltávolodás melegágyai lehetnek, vagy az elhanyagolás útjára lép a szülő. Bár azt hiszi, mindent megad gyermekének, a Gary Chapman-féle szeretetnyelvek[1] közül ritkán van ereje a minőségi idő, az elismerő szavak vagy éppen az érintés nyelvének használatára.

A „mindent megadok” sok esetben kimerül abban, hogy megpróbálunk akár erőn felül is minden divatos dolgot megvenni a gyereknek (sneaker, telefon, ruha), aki aztán a dolgok értékével később nem is lesz feltétlenül tisztában. És amikor nem lehetséges ezekhez nyúlni, segítségül hívjuk a digitális bébiszittert. A fáradtság, kimerültség, frusztráció kellemetlen óráiban a legegyszerűbb megszabadulni a problémáktól úgy, hogy bekapcsoljuk a televíziót, a tabletet, a gyermek kezébe nyomjuk a telefont, míg lemegy egy-két Bogyó és Babóca vagy Mancs őrjárat, addig tudunk egyet szusszanni. Észre sem vesszük, hogy hirtelen eltelt másfél óra, amíg a gyermek teljesen mozdulatlanul, magára hagyva az online térben bambulta nyáladzó zombiként a képernyőt. A káosznak, a közösség hiányának, a fáradt és kimerült szülőknek, a digitális cumi használatának aztán később komoly következményei lehetnek. Főleg, ha ez egészen kis kortól így zajlik. Nézzük ezért most meg azt a bizonyos első 1000 napot!

3. AZ ELSŐ 1000 NAP

Ma már nagyon jól tudjuk, hogy a gyermek fejlődésének legmeghatározóbb időszaka életének első néhány éve. Az utóbbi időben ezt az első 1000 napra szokás kihegyezni, amelybe beletartozik a fogantatástól az anyaméhben töltött idő (270 nap), majd az első két év (720 nap). A legtöbb ezt a kifejezést használó portál alapvetően az egészséges életmód fontosságára hívja fel a figyelmet, és abba az irányba edukálja a szülőt, hogy mit egyen, illetve mit ne egyen ebben a rendkívül szenzitív időszakban. Egészségügyi szempontból ezzel a teratológia tudományát művelők foglalkoznak, leginkább az első 270 napra fókuszálva, és azt vizsgálják, hogy az anya szervezetébe jutó egyes külső faktorok, az ún. teratogének (pl. alkohol, kábítószer, dohánytermékek, sugárzás, táplálék stb.) a placentán (méhlepény) keresztül milyen káros hatásokat válthatnak ki a megszületendő gyermek testében.

A pszichológusok azonban egyben nézik a bűvös ezer napot, és megannyi úton-módon igyekeznek bizonyítani és igazolni, hogy a magzatot, illetve a csecsemőt érő emocionális hatások örökre befolyásolhatják az adott személy viselkedését.

Senkinek se mondok újat azzal, ha azt állítom, hogy a magzati és csecsemőkori pszichoszociális fejlődés kulcsszava a bizalom. Jó ideje tudjuk, hogy a magzati kornak kiemelkedő jelentősége van a személyiségfejlődésre nézve, ugyanis a bébi érzékenyen reagál a környezetében bekövetkező változásokra, édesanyja érzelmeire, cselekedeteire. Ily módon már az befolyásolhatja a csecsemő, majd a gyermek későbbi viselkedését, hogy az anya kívánta-e a terhességet, mennyit stresszelt a terhesség ideje alatt, harmonikus volt-e a kapcsolata az apával.

A bizalom alapköveinek letétele tehát már az anyaméhben megkezdődik, hiszen a magzat képes különféle érzelmek megélésére. Az ultrahangos vizsgálatok során az orvosok jellegzetes arckifejezések és gesztikulációk azonosíthatóságáról számoltak be. Úgy tűnik, hogy az olyan érzelemkifejező mimikák, mint a mosoly, az undor, a szomorúság, a fáradtság, a komorság veleszületettek, s legalább abban biztosak lehetünk, hogy a magzat aktuális komfort- és diszkomfortállapotát mutatják.

Arra, hogy a magzat képes félni, leginkább egy, a 35 év feletti anyáknak korábban kötelező vizsgálat mutatott rá. Az amniocentézis során az anya hasfalát átszúrják a terhesség negyedik hónapjában egy tűvel, annak érdekében, hogy mintát vegyenek a magzatvízből, és hogy azt különféle genetikai vizsgálatoknak vessék alá. A beavatkozás műszeres vizsgálata révén a kutatók kimutatták, hogy az embriók reagálnak az életterükbe történő behatolásra. Többségük riadtan, félelmet mutatva, elhúzódva a tű elől, míg néhányan dühösen, felé rúgva.

Fentiekből logikusan következik, hogy amennyiben a terhesség ideje alatt az anya nem figyel, vagy nem tud figyelni önmagára, egészségtelenül táplálkozik, káros szenvedélyeit folytatja és/vagy emellett még stresszes életet is él, pl. abuzív kapcsolata van, szinte biztos, hogy a megszületendő gyermek komoly hátrányból indul majd az életben. A sokat idegeskedő anyák ismétlődő stresszátélésének vannak azonnali hatásai (pl. a magzat szapora szívverése), de hosszú távú következményei is: az ilyen babák kisebb súllyal születnek, kevesebbet alszanak, ingerlékenyebbek, idegesebbek, sírósabbak és hajlamosabbak a súlyos pszichés betegségekre.

Esetükben a bizalom kialakítása még nehezebb, hiszen láthatjuk, hogy a kötődés már az intrauterin (méhen belüli) időszakban megkezdődik. De mi is a kötődés? A csecsemőnek az a hajlama, hogy a gondozója közelségét keresse, mert mellette biztonságban érzi magát. A fogalom egyik megalkotója, J. Bowlby szerint a kötődés elsődleges szükséglet, amelynek célja, hogy amennyiben a csecsemő veszélyt észlel, keresse és fokozza a közelséget az anyához vagy az elsődleges gondozóhoz, és kiváltsa a célszemély megnyugtatásra irányuló viselkedését.

Ezért is volt óriási öngól a XX. század második felében elterjedt „háromórás módszer”, amely szerint, ha törik, ha szakad, ha sír, ha nem, csak és kizárólag három óránként szoptassa az anya a gyermeket. Ma már jól tudjuk, hogy ilyenkor a baba egyetlen dolgot tanul meg: hiába kér segítséget, senki nem foglalkozik vele. A nagy mondás a módszer kitalálói részéről persze az volt, hogy így tanulja meg a rendet, hogy hol van a helye a hierarchiában, és természetesen így nem nő majd a fejünkre. Az ilyen típusú rendhez szoktatás azonban csak megtöri a kicsi akaratát, csökkenti a világba vetett bizalmát. Azt kell megértenünk, hogy a baba nem azért sír, hogy bosszantsa szüleit, hanem azért, mert ez az ő egyetlen kommunikációs eszköze, amellyel segítséget kér. Az a baba, akit hagynak sírni, sokszor, visszatérően, huzamosabb időintervallumokra, komoly kihívásokkal néz szembe: egyre kevésbé bízik a külvilágban, ezért hajlamos lesz gyanakvó lenni, felnőtt korában önzővé, felületes kapcsolatokat kialakítóvá, bizalmatlanná, depresszióssá és sokkal betegesebbé válni.

Mindennek orvosi magyarázata is van, nem csak amolyan kuruzslásnak gondolt pszichológiai. Amikor egy babát sírni hagynak — és itt most nem egyszeri esetekről van szó, mint például, amikor anya leveszi a forrásban lévő vizet a tűzhelyről, és néhány percre sírni hagyja gyermekét —, akkor az átélt stressz hatására adrenalin keletkezik, de nem egészséges mennyiségben és módon, hanem kóros túlműködés mellett. Ez károsan hat az agy neurotranszmitter (ingerületátvivő) rendszerére, ezek a strukturális és funkcionális elváltozások pedig többnyire növelik a későbbi agresszív viselkedés előfordulását.

Állatkísérletekkel egyéb diszfunkcionalitásokat is igazoltak. A magukra hagyott kispatkányok agyában a glükokortikoid-receptor génje megváltozik, méghozzá úgy, hogy később a patkányok kisebb stresszre nagyobb stresszválasszal reagálnak. A túlzott stresszérzékenység pedig a stresszel kapcsolatos betegségek kockázatát növeli. Emellett a kísérletben érintett kispatkányok szorongóbbak, gyávábbak lettek anya mellett nevelt társaikhoz képest, és kísérleti körülmények között kokain önadagolására is hajlamosabbak lettek.

A pszichoszociális fejlődéselmélet egyik legismertebb alakja E. Erikson volt, aki szakaszolásában maga is kiemelt jelentőséget tulajdonított a csecsemőkori bizalom meglétének vagy elmaradásának. Úgy gondolta, hogy e szakasz dilemmája, hogy tud-e bízni a gyermek vagy sem. Amennyiben igen, úgy a gyermek megtanul bízni nemcsak a körülötte lévőkben, de bizalmát kiterjeszti a tágabb környezetre is. Ha azonban csalódások érik e téren, mert, mondjuk, nem foglalkoznak a szülők a jelzéseivel, nem teszik időben tisztába, nem kap éhségérzet esetén élelmet, nem reagálnak egyéb hívásaira, akkor a bizalmatlanság keríti hatalmába, s későbbi frusztrációja, önbizalomhiánya, gyanakvó természete eredeztethető lesz innen is.

A kötődéselméletről eddig leírtak már régóta ismert tények. Vekerdy, Bagdy, Ranschburg és sokan mások is foglalkoztak ezzel, minden neveléssel kapcsolatos könyvben megjelenik témaként. Nincs szakkönyv, amelyben Bowlby, Ainsworth, Erikson, Piaget, Kohlberg nevei ne merülnének fel. A világ azonban megváltozott, megjelentek az okoseszközök, akár már egészen kis kortól. Vajon milyen hatásai vannak ezeknek a kütyüknek?

Valószínűsíthetően semmi jó. Főleg akkor, ha már babakocsit is úgy lehet venni, hogy tartozékként adják hozzá a telefon- és tablettartó konzolt. Milyen károkat okoz a túl korai képernyőhasználat? Nézzük!

Első körben kezdjük azzal, hogy a képernyőt bámuló gyermek egy dolgot biztosan nem csinál: nem mozog! A mozgásfejlődést különféle szakaszokra szokás bontani, általában hároméves korig 4-5 nagyobb stációt azonosíthatunk. Születés után, az első 5-6 hétben csak apró kéz-láb mozdulatokkal találkozhatunk, hiszen a csecsemő még nem rendelkezik azzal az izomzattal, hogy fejét emelje vagy megforduljon. Elsősorban jelentősebb idegrendszeri és érzékszervi fejlődés megy ilyenkor végbe, azaz a csecsemő jobban lát, jobban hall és a tapintása is kifinomultabbá válik. A 10. hét magasságára azonban már képes a fejét emelni, fordítani, majd a következő időszakban nagyot változik a világ, mert a periódus végére, azaz körülbelül a 30. hétre a baba képes lesz a helyváltoztatásra.

Ebben az időszakban a fejtartás biztosabbá válik, reflexszerű lábmozgások jelentkeznek, hason már kúszik, csúszik, esetleg gurul, s a bizonytalan felülések is megjelennek. A fej egyre függőlegesebb tartása miatt a szem és az agy hozzászokik az emberi térlátáshoz és térérzékeléshez, lassan elkezdi összehangolni a szemét és a kezét, ami a szenzomotoros mozgások alapja. Egyre több optikai és megfogási (motorikus) tapasztalatot gyűjt, végül a tárgyak és személyek iránti érdeklődés megindítja a perceptuo-motoros (érzékelési-mozgásos) tanulást. Halkan jegyzem meg, hogy nincs olyan tanulási zavarokról szóló írás, amelyben a hiányos perceptuo-motoros tanulás ne jelenne meg mint zavarmagyarázó tétel.

A következő, 1 éves korig terjedő időszakban a helyváltoztató mozgások valamennyi formája megjelenik, azaz ekkor már mászik, kapaszkodva feláll, oldalazva, segítséggel jár. A különféle mozgások száma és bonyolultsága számottevően nő, mindehhez rengeteg energiára van szüksége.

Az 1000. napunkat is magába foglaló utolsó szakaszt hozzávetőlegesen hároméves korig szokás számítani. Jól látható, hogy mivel minden sokkal bonyolultabbá válik, így aztán a periódus is hosszabb. Itt kezd el a gyermek járni, először bizonytalanul, később biztosan közlekedni, majd biztosan szaladni, képessé válik a guggolásra, térden járásra, lépcsőzésre. Mindeközben megtanul beszélni, a beszédfejlődés pedig szorosan összefügg majd a mozgással, hiszen a beszédhez akarat párosul, az akarat eléréshez pedig helyváltoztatás szükséges a legtöbb esetben. Igazi embert próbáló, vagy inkább szülőt próbáló időszak ez. Nemcsak be nem áll a szája, de meg sem áll, igazi kiabáló bolygó hollandivá válik a gyermek.

Láthatjuk, hogy mennyire komplex az a folyamat, amely révén a gyermek eljut a járásig. Egy 2017-es tanulmány szerint, ha a 0–4 év közötti gyermek a túlzott képernyőhasználat miatt nem mozog eleget, egyértelműen kimutatható több területen is a diszfunkcionális működés. Egyrészről – magától értetődő módon – a mozgáshiány nincs jó hatással a testtömegindexre (BMI), illetve a testösszetétel alakulására, de ennél fontosabb, hogy káros hatással lehet a kognitív fejlődésre, például a nyelvi és problémamegoldó készségekre. A túl sok passzív tevékenység korlátozhatja az aktív játékra és a szociális interakciókra fordított időt, ami ezeknek a készségeknek a fejlődéséhez elengedhetetlen. A túlzott passzivitás összefüggésbe hozható a rosszabb pszichoszociális egészségi mutatókkal, például a gyengébb társas kapcsolatokkal és a magatartási problémákkal.

Jó hír ugyanakkor, hogy egy 2022-es és egy 2023-as tanulmány szerzői is rávilágítottak arra, hogy a káros hatások csökkenthetők. A káros hatások kialakulása annak is függvénye, hogy a felnőtt a gyermekkel marad-e a képernyő nézésének ideje alatt, és törekszik-e a nézett tartalom interakciót segítő lehetőségeinek kiaknázására, illetve, hogy a gyermek korának megfelelő intenzitású mesét néz-e.

Mindettől függetlenül érdemes a WHO (World Health Organization) ajánlását figyelembe venni, amely szerint

–  2 éves kor alatt nem javasolt a képernyőhasználat,

–  elalvás előtt egy órával még az idősebb gyerekek, serdülők se legyenek képernyő előtt, mivel ez az elalvást és az alvás minőségét is befolyásolhatja,

–  a telefonok és egyéb eszközök legyenek félretéve evésnél és egyéb családi programoknál (pl. beszélgetés, társasjátékozás),

–  kirándulások és más programok idején inkább olyan eszközt használjunk, amely nem küld értesítéseket (pl. fényképezőgép), és korlátozzuk a fotók számát is az élmények megélésének javára.

Fontos tehát, hogy ne hagyjuk egyedül a képernyő előtt a gyermeket! A magára maradó csöppségekből lesznek ugyanis az ún. kanapégyermekek, akik látszólagos biztonságban vannak, anya és apa rájuk tud pillantani, úgy tűnik, nem eshet bajuk, ugyanakkor se nem mozognak, se nem gondolkodnak. Nem szereznek valódi tapasztalatokat, nem alakítanak ki vagy tartanak fenn társas érintkezéseken alapuló kapcsolatokat, a szociális interakciók száma számottevően csökken.

És mit nem csinálnak még? Nem képzelnek el semmit, mert készen kapják a képeket. Míg meseolvasás, beszélgetés során megpróbáljuk magunk elé képzelni mindazt, amit hallunk, mesenézés közben e funkció nem kell, hogy működjön. Sokkal kevesebb idő jut olyan játékok kitalálására, amelyekben a gyermek fantáziál, ő alkotja meg a világot és annak szabályait, szerepekbe helyezkedik, és ő alakítja a történések folyamát.

A televízió- és videójáték-tartalmak – mint tudjuk – alapvetően kész, előre megalkotott világokat és történeteket mutatnak be, így kevés teret hagynak arra, hogy a gyerekek saját maguk képzeljék el a jeleneteket. Ez különösen igaz a vizuálisan intenzív, gyorsan változó képeket mutató médiatartalmakra, amelyek kevés időt biztosítanak a saját fantázia kibontakozására.

Kutatások szerint a túlzott képernyőhasználat összefügghet az empátia és a szolidaritás képességeinek csökkenésével. A képernyők előtt töltött idő elszigeteli a gyerekeket az interakcióktól, amelyek révén megtanulhatnák az érzelmi szabályozást és az empátiát. A képernyőn látott tartalmak gyakran nem nyújtanak olyan tanulási lehetőségeket, amelyek segítik a gyermekeket a mások érzelmeinek felismerésében és az érzelmi válaszok kialakításában, ami a társas kapcsolatokhoz nélkülözhetetlen. Az empátia és a tolerancia fejlődése főleg az emberi interakciókból ered, hiszen a gyerekek így tanulják meg értelmezni a mimikát és az érzelmeket, amelyeket a képernyő nem közvetít megfelelően.

Emellett egyes tanulmányok a képernyőidő és a szociális készségek, például a tolerancia csökkenése közötti kapcsolatot is kimutatták. A képernyőidő károsan hat az impulzuskontrollra és a türelem tanúsítására is, amelyek elengedhetetlenek a konfliktuskezeléshez és a társadalmi együttéléshez.

Ezek később nélkülözhetetlen képességek lennének egy bullying esetében is, amikor át kellene érezni, hogy a másiknak fáj mindaz, amit mondtunk, tettünk, amikor együtt kellene érezni az áldozattal, vagy éppen a zaklatás konfliktusaiban jó megoldást kellene találni.

JEGYZETEK

1  Gary Chapman Az öt szeretetnyelv című könyvében úgy fogalmaz, hogy szeretetnyelv lehet a minőségi idő, az érintés, az elismerő szavak, a szívességek és az ajándékozás.