MIKSZÁTH KÁLMÁN

KÜLÖNÖS HÁZASSÁG

Szerkesztette:

Varsányi Gergely

Borító:

Árvai Annamária

Kiadó:

Pályázatfigyelés Kft.

Hajmáskér, 2021

ISBN 978-615-6377-19-7

www.greenlightpalyazatok.hu

© Pályázatfigyelés Kft., 2021

TARTALOMJEGYZÉK

ELSÕ RÉSZ

ELSÕ FEJEZET DIÁKOK OLASZRÖSZKÉN

MÁSODIK FEJEZET BÁRÓ DÕRY ÉS CSALÁDJA

HARMADIK FEJEZET A RÉGI VILÁG

NEGYEDIK FEJEZET MILYEN LEHET A TÚLVILÁG?

ÖTÖDIK FEJEZET A TALÁNYOK EMBERE

HATODIK FEJEZET A HARMADIK LEÁNY

HETEDIK FEJEZET HAJÓK HA FEL S LE JÁRNAK

NYOLCADIK FEJEZET PIROS RÓZSA, FEHÉR RÓZSA

KILENCEDIK FEJEZET A NAGYASSZONY GÁLÁBAN

TIZEDIK FEJEZET TÓTH URAM PLETYKÁZIK

TIZENEGYEDIK FEJEZET KÜLÖNÖS ELÕJELEK

TIZENKETTEDIK FEJEZET A RÖSZKEI DRÁMA

TIZENHARMADIK FEJEZET VIDONKA JÓZSI

TIZENNEGYEDIK FEJEZET A HELYZET BONYOLÓDIK

MÁSODIK RÉSZ

ELSÕ FEJEZET NAGY BAJ GYÓGYÍTJA A KICSIT

MÁSODIK FEJEZET A BRACHIUM

HARMADIK FEJEZET A HÍRES KÖVY PROFESSZOR ÉS PEREVICZKY

NEGYEDIK FEJEZET FEGYVERKEZÉSEK

ÖTÖDIK FEJEZET KROK APÓ MEGJELENIK

HATODIK FEJEZET A GRIBY RUHÁI

HETEDIK FEJEZET LAKODALOM A »GRIFF«-BEN

NYOLCADIK FEJEZET KROK APÓ KOMBINÁL

KILENCEDIK FEJEZET A VALÓSÁGOS TEHÉNKE

TIZEDIK FEJEZET A LÁTHATATLAN KEZEK

TIZENEGYEDIK FEJEZET KÉT SZÉP SZELÍD ASSZONY A FALON

TIZENKETTEDIK FEJEZET LÁZAS NAPOK EGERBEN

TIZENHARMADIK FEJEZET A SZENTSZÉK TÁRGYAL

TIZENNEGYEDIK FEJEZET AZ OSTOBA ÓLOM

TIZENÖTÖDIK FEJEZET AZ ÜNNEPELT TANÚ

TIZENHATODIK FEJEZET A SZENTENCIA

TIZENHETEDIK FEJEZET RÜGYEK A HÓ ALATT

TIZENNYOLCADIK FEJEZET CSÁSZÁRI KIRÁLYI NAPFÉNY

TIZENKILENCEDIK FEJEZET »NE VÁRJ TÖBBÉ, GALAMBOM, ENGEMET«

HUSZADIK FEJEZET A KEDVES PYRKER ÉRSEK

HUSZONEGYEDIK FEJEZET CÉLTALANUL MEGY A HINTÓ

HUSZONKETTEDIK FEJEZET A FÖLPISZKÁLT PARÁZS

HUSZONHARMADIK FEJEZET VÁRATLAN ESEMÉNY

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET AZ UTOLSÓ POMPA

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET TACE

ELSÕ RÉSZ

ELSÕ FEJEZET
DIÁKOK OLASZRÖSZKÉN

Egy még nem is nagyon megsárgult krónika után írom ezeket a dolgokat, úgy amint következnek. Annyira biztosak és hívek az események egyes fõadatai, hogy a neveket se tartom szükségesnek megváltoztatni és semmi cirádát, semmi írói arabeszket nem teszek hozzá. Az, aki a naplójában följegyezte e történetkét, sohase szokott hazudni másoknak se. Hát még saját magának miként hazudott volna? Igaz hát minden sora. Miért rontsam én el nem igazra?

Az áll ebben a naplóban, hogy az úgynevezett zöldcsütörtökön két sárospataki diák állított be az olaszröszkei kocsmába körülbelül most nyolcvanöt éve. Vakációra mentek a szomszéd megyébe, Bornócra, és közvetlen ebéd után érkeztek az említett olaszröszkei kocsmába per pedes apostolorum. Akkor még a diákok nem voltak úgy elkényeztetve, mint most. A tan eszközök közt elsõ helyen a nádpálca szerepelt s a közlekedési eszközök közt a »gyû két lábam«. Hanem a diákok gyomra már akkor is mindig korgott, sõt még jobban, mint a mostaniaké. A méta nagy kövesztõje volt az »etyepetyének«, ahogy az étvágyat hítták akkor magyarul. A két diák - szakállal, bajusszal ékeskedõ mindenik - nagyon savanyú ábrázatot vágott a csibukozó kocsmárosnénak arra a kijelentésére, hogy semmi ennivaló nincs.

- Hja - mondá a kocsmáros, aki maga is értett a kulináros latinsághoz -, sero venientibus ossa. Jöttek volna az ifjú urak egy órával elõbb. Olyan pörköltem volt, hogy a palatinus is kitörülte volna a tálat utána.

- Hát nem fõzhetne valamit a néni hirtelenében? - kérdé az egyik diák, szelíden föltekintve az asszonyra.

Az nagy füstöt eresztett erre a csibukszárból, aztán így szólt jószívûen:

- Van egypár idei csirkém odakünn, ha bírnátok belõle fogni vagy leütni kettõt, kirántanám nektek.

No, már hogyne bírnának. A pataki diák még a kísértetet is elfogja (éppen ebben az esztendõ ben fogott egyet leveleki Molnár Pali), pedig annak teste sincs, a csirkének ellenben van teste. Ámbár még így is húsvét táján nagyon is csekély súlyú és terjedelmû.

Mindegy, a diákok kimentek az udvarra, s hajszát tartottak a csirkékre, melyek mindenféle ólak, lészák és ölfarakások közé szaladtak szét.

Az udvar közepén egyetlen jármû állott, könnyû lõcsös magyar szekérke bõrülésekkel. A lovak hámistrángja el volt csatolva, s fejük egész fülig bent veszett abban a lóvilágban igen népszerû toalett-darabban, amit közönségesen abrakostarisznyának neveznek, s ahonnan egyhangú ropogtatás zaja hallatszott ki.

A kocsiülésen egy szöszke, kék szemû, vézna fiúcska feküdt hanyatt, a napfényen sütkérezve. Balról egy mandulafát horzsolt a lõcs. A fa tele volt halvány rózsaszínû virággal, s egyet-egyet hullatott belõlük a fiúra, aki fölszedte õket, és azzal mulatta magát, hogy nézegette, szaggatta. A kocsis, aki a lovak körül sürgött, ismételten kérdé a fiútól:

- Nem száll le, Lajoska?

- Minek?

- Nem iszik egy kis bort?

- Nem.

Hanem a bajuszos pataki diákok akciója mégis felköltötte késõbb érdeklõdését. Hogyne? Hiszen már magában véve nagy pataki diákot látni se mindennapi spektákulum, hát még csirkefogási mûveletnek közepette? Leszállt a kocsiról, s bámészan követte õket élénk, okos szemeivel, amint utána iramodtak a csirkehadnak, hogy valami szögletbe szorítsák õket, ahol elfoghatók, vagy hogy a botjaikkal leüssék, amennyiben épkézláb nem lehetne elfogni.

A vidám hancúrára többen összegyûltek az udvarra, a szomszédok átkukkantottak a kerítéseken, a csintalan fehérnép, az Ágnes meg a Panni kiszaladtak az edényelmosogatásból, különben is érdekelte õket a két szemrevaló úrfi. Ágnes ismerte is az egyiket, a »hitványabbat«. (Borzasztó nagy úr volt ám annak az apja.) Azonfelül benézett az udvarra a szolgabírói hajdú is, a Szabó Gyuri. Azt ugyan mindig itt a kocsma tájékán lehet találni. Erre hordja az ördög, aki a gégéjében lakik. Hanem most a viháncolásra, zajra botlott be. Kár is lett volna elmulasztani, mert nagy mulatság, hogy fogják az éhes diákok a csirkét. Hopp, megvan! Ejnye! Az átkozott portékák megint kisiklottak a kezük ügyébõl. Lett ilyenkor nevetés. No hát, nem tudnak semmit a diákok. Nem is Kövy uramtól kell az effélét tanulni. Jobban tudja ezt a róka meg a görény.

Maga a kocsmáros is kijött, õ is nagy csibukszóval, mint a felesége, arcra is hasonlítottak, csak az volt a különbség, hogy az egyik szoknyában járt és a csípõjén tartotta az egyik kezét, a másikkal a pipaszárat fogta, a másik ellenben nadrágban járt, és az egyik kezével a pipaszárat fogta, a másikat pedig a nadrágellenzõben tartotta.

- Hohó! Vigyázzanak, domini, a botokkal, mert le találják ütni a feleségem kakasát, s abból aztán nagy baj lészen. Hopp, hopp. Napóleon! Szaladj, Napóleon!

Aminthogy a kergetett baromfiak között csakugyan ott lõdörgött egy nagy bóbitás, testes, fácánszínû kakas, a hatalmas farkán fölkunkorodó egyik hosszú fehér tollán a következõ nyomtatott betûs felirattal: »Vivat Napóleon Bonaparte.«

- Ott azt a fiatalt kell leütni, azt a sáfrányszínût vagy azt a fehéret! - kiáltá a kocsmáros. - Ni, ott szalad az ólak felé.

De a két nagy diák nem bírt eredményre jutni, az eldobott husángok is célt tévesztettek, mire a kis diák kihúzta zsebébõl a parittyaszíjat, követ tett bele, és meglóbázván azt a levegõben, hirtelen elereszté az egyik madzagot.

Süvített a kõ, mint a nyíl, szállt, szállt, aztán csak egyet fordult a csirke a saját tengelye körül, és összeesett. Éppen a kis ostoba koponyáját találta összezúzni: legalább nem sántul meg, sem a konyhakés nem metszi a torkát, hanem kimúlik szép rögtöni halállal a csirkefaj elleni hadjáratban a csatatéren.

- Valde bene! - lelkesedett a kocsmáros. - Így csak az Isten tud lõni meg a Dõry úr. (Még akkor nem volt meg a makkfilkónak ez a mostani személyesítõje, mert különben ismerte volna Tell urat a kocsmáros.)

A kis diák másik kövecskét emelt föl, s most már a fehér csirkét kommintotta meg vele, hogy azt is rögtön elhagyta a lelke.

- Kell-e még több? - kérdé némi színészi pózzal a kisfiú.

Nevetni lehetett volna ezen. A kevélységén. No, nézze meg az ember. Az a csöpp nebuló hogy kineveti ezeket a nagydiákokat: kell-e még több?

Szerencsére nem is hallották, észre sem vették eddig. Mérhetetlen nagy úr a pataki jogász arra nézve, hogy egy donátista gyereket észrevegyen. Az oroszlán talán meglátja a hangyát a homokban a talpa alatt, de a pataki jurista nem látja meg a donátistát. Ami nem lehet, az nem lehet. Vannak rendkívüli távolságok stb.

Mindennek dacára a zömökebb pataki, a szõke, kerek fejû odalépett a fiúhoz, és vállon veregette.

- Ezt jól csináltad, barátja az erénynek! Nagyra nõj, öcsém!

Egyebet nem mondhatott neki, hanem ezt a keveset aztán legalább úgy megfogadta a kis nebuló, elannyira megnõtt, hogy a szeme-szája tátva maradt tõle a kerek koponyájúnak huszonöt-harminc év múlva, mikor ráemlékezett.

- Hogy hívják a gyereket? - kérdé aztán hanyagul, elmenve a kocsis mellett, aki kezdte már leszedni az abrakostarisznyákat.

- Kossuth Lajoskának - felelte a kocsis.

- Ügyes fiú - jegyzé meg a kerek fejû egyszerûen. (Elõször hallotta ezt a nevet, de nem utoljára.) - Diák, ugye?

- Az a.

- Hol?

- Újhelyen.

Az öregebbik pataki diák, különben finom, vézna testalkatú, szelíd, vékony arcú ifjú, ezalatt összeszedte az elesett állatokat, és vitte be nagy diadallal a kocsmárosnénak, de már útközben kikapta a kezébõl az Ágnes leányzó:

- Adja ide, gróf úrfi, van egy kis forró vizem, mindjárt megkopasztom.

Nagy sürgés-forgás támadt a konyhában. Zsír sistergett, zsemlét reszeltek, tojást törtek, gyönyörû zenebona diákfüleknek, de a sors másképp akarta. A sors könyvében meg volt írva, hogy közbejöjjön valami. Hiszen kis dolog. Elég, ha a macska közbejön, ha megeszi a pecsenyét. A sors kezében a macska is elég hatalom ilyen esetben a rendes folyamatok kizökkentésére. De nem a macska jött közbe, hanem a fõszolgabíró úr - akit pedig rendesen nagyobb és gonoszabb csínyekre tart készenlétben a gondviselés.

Volt pedig akkoriban a szolgabíró báró Dõry István uram, és abban a szent pillantásban, mikor a csirkét forrázták a kocsmai konyhán, õ künn ült a kastélya tornácán, és a bényei elöljárósággal beszélgetett. Zsombék Márton, az öregbíró, Koppantó Gábor és Szabó Mihály esküdtbeliek álltak vala hajadonfõvel a színe elõtt.

Õ maga különös alakú öreg emberke volt, akárcsak egy hegedû: nagy has, kis fej, száraz, vékony nyak. Nem is hinné az ember, hogy katonaviselt ember, pedig az volt, és sok tarka macska nyomhatta a lelkét. Nemcsak a mi császárunknál szolgált, a felséges Ferencnél, de egyebütt is. Tengereket, országokat bejárt, és sehol se hagyott jó hírnevet. Még a szerecsen vadak között is megfordult. A vén komornyik meséli, hogy egyszer a vademberek meg akarták enni. Ez igaz is lehet, mert már meg is kopasztották. (Haj nélkül került haza Olaszröszkére.) Hogy voltaképpen miért nem ették meg a vadak, nem lehet egészen tudni, de mindenesetre kár, hogy meg nem ették, mert akkor most nem volna itt a mi nyakunkon.

Szóval élt, és jól megszedte magát a nép zsírján. E percben ott ült az ámbituson, hallgatván a bényeieket, akik többi közt bejelentették, hogy a község borai eladattak. Ott jártak a besztercebányai borkereskedõk, s megvették egyszerre az egész tízévi termést a helység pincéjébõl. Tömör aranyokon az olvasztott aranyat. Most kellett eladni, mert most van ára a hegyaljai bornak. Az idén volt ugyanis szultánváltozás Konstantinápolyban. Hogy azt mondják, az új szultán házasodik, s mivelhogy - követem alássan - háromszáz feleséget szokott elvenni a parázna fajzatja, háromszáz lakodalom lészen, no, az bizony sok itallal jár.

- Bolond kend, Zsombék - veti oda nevetve a báró. - Hiszen a török nem iszik bort.

- Ne tessék neki hinni, kérem alássan.

- Aztán mennyit fizettek a borkereskedõk?

- Kereken kétezer forintot.

- Kutykuruty! - kiáltott föl a fõbíró (ez volt a szokott kifejezése, ha csodálkozott - mert az a bizonyos Dõry még a békáktól is lopott, ha egyebet nem, hát hangot.) - És hová tették azt a tömérdek pénzt?

- Otthon van, jó helyen.

- No - mordult föl a fõbíró -, nem jobb lett volna bevinni a vármegye kasszájába, hogy ott a vasládában megõriztessék?

Koppantó Gergely felelt, õt döfte meg az öregbíró a könyökével.

- Hát csak azt gondoltuk, méltóságos uram, hogy amit egyszer a téns vármegye elnyel, azt sohase köpi ki többé.

- Hogy mer ilyet mondani a vármegyére? - förmedt rá a fõbíró. - Kendtek könnyelmûen jártak el. Jól tudhatnák, hogy Bénye tele van tolvajokkal. Kilopnák ott a bibliai öregasszony kifogy hatatlan korsójából az utolsó csepp olajat is. De volt annyi esze a vén szibillának, hogy nem Bényén tartotta a korsót. És a környék se jobb. Itt barangol Jánosik tizenketted magával, és mindenrõl tud. A múlt héten is azt üzeni be az erdõbõl a Dókus Antal komámnak, hogy adjon az emberének két oldal szalonnát, és küldje el számára az új csizmáját. Dókus elküldte a szalonnát, de a csizmára nézve bizonykodott, hogy nincsen új csizmája, mire visszaüzen Jánosik, hogy õvele ne bolondozzék a tekintetes úr, mert az új csizma ott van a hálószobájában a díványra téve. Aminthogy igaz is volt, délben hozta Újhelyrõl a bádog-levélszelencével együtt a levélhordó-cigány, és az inas odatette, anélkül, hogy szólt volna róla az urának. Hát ilyen viszonyok közt nem jó a pénzt otthon tartani.

- Jaj, nagyon õrizzük ám - mentegetõzött az öregbíró, megigazítván hátul hajában a fésût -, éjjel-nappal strázsa van felállítva. Egy õr belül, egy õr kívül.

A többiek is mind bebizonyították, hogy strázsa vagyon kívül-belül, vasvillásan.

De a fõbírónak ez se imponált. Ha õk gyõzték érvekkel, õ is gyõzte kifogásokkal.

- Mind nem ér az semmit, hallja kendtek, mert a strázsa is csak ember, rá lehet beszélni, le lehet itatni, hamis menyecske-személyekkel a szívét kivétetni, s ha egyszer a szívét kiveszik, a lelkiismerete is meginog.

Zsombék Márton uram mind csak mosolygott könnyedén és titokzatosan.

- Gondoskodva vagyon ezekrõl egyébiránt.

- Hogyhogy? - pattant fel Dõry István.

- Hm - felelte az öregbíró és körülnézett, hogy nem hallja-e valahol avatatlan emberi fül, s aztán ravaszul hunyorított a szemeivel. - Nem ott van ám a pénz, ahol õrzik, mert hát egészen másutt van.

E parasztfurfangon aztán elnevette magát a báró, és elbocsátá békén az elöljáróságot. Éppen a hajdú jött a porta felé, hát õvele állt szóba, minthogy nagy fecsegõ és kíváncsi ember vala.

- No hát mi újság a faluban, fráter? Hol voltál? Mit láttál?

- Két diákot láttam a kocsmában, akik csirkét fogdosnak az udvaron.

- Csirkét? Csak nem nyersen eszik a csirkét?

- A kocsmárosné szabadította rá õket, kirántja nekik, mert éhesek, mint a farkasok. Pedig úri fiúk. Az egyik gróf is.

- Kutykuruty! - kiáltott föl élénken. - Nem tudod a neveiket?

- Nem én.

- No hát, szaladj el értük, és hozd ide õket ebédre.

Már bent úsztak a csirkék földi maradványai a forró zsírban, mely haragosan hányta a karikákat és pöfögött, mikor a hajdú megjött az úrfiakért, hogy a méltóságos Dõry báró tisztelteti, és szívesen látja ebédre. De hogy sietni kell, mert mindjárt tálalnak.

A diák könnyen kapacitálható az ilyenre. A nagy kanál - mégiscsak nagy kanál. Hajlandók voltak nekiindulni, de elõbb a kocsmárossal akartak végezni, és nagy diplomáciával megkör nyékezték, hogy nem haragszik-e meg.

- Nevetséges - felelte a kocsmáros -, a bárónál jobb ebéd van. A jobb ebéd pedig többet ér a rosszabb ebédnél.

- Igen, de hát mivel tartozunk a csirkéért?

Haragosan felelt föl nekik:

- Aki nem eszik, nem fizet.

- De hiszen a csirke már meg van ölve, és az mégis kár.

Erre csakugyan zavarba jött Tóth György uram, még el is pirult, hogy kifognak rajta a diákok, aztán megsimogatta a hasát, és nem minden neheztelés nélkül mondá:

- Engem kicsibe vesznek az urak. Hát úgy nézek én ki, mint valami kákabélû szabó? Megeszem én, lelkem galambjaim, három-négy ebédet is napjában, hát a két csirkét is megeszem. Ergo nulla mentio fiat róluk, quia rögtön non sunt - csak elõbb egy kis kovászos uborkát hozok fel magamnak hozzájuk.

Szép nyájas világ volt ez. Elaprózott fény. A diákok még a kocsmárosnétól is elbúcsúztak, aki elérzékenyült, mintha húszéves ismerõsöket vesztene, és szívükre kötötte, hogy visszafelé is eljöjjenek - addig a másik raj csirke is megnõ.

Akkor aztán megindultak a kastély felé, melynek veres fedele messzirõl kimosolygott a fák közül. Istenem, ezek a kastélyok is, de mások voltak akkor! Valami hadias kevélység ült a fehérre meszelt falakon. A kert kezdeténél óriási jegenyefák álltak glédában, az udvaron egy páva járkált, cipelve nagy grandezzával messze elérõ szép tollazatának rettentõ terhét. Minden olyan méltóságteljes volt. Az ünnepies csend, amelybe csak a fák zúgása vegyül. Ezeké a százados tölgyeké, amelyek felfogják künn az országúton ballagó parasztszekerek zörgését. Zizegnek, susognak, néha egy szélrohamban összeverõdnek a gallyak, mert még kopaszak, s kip-kop, kip-kop, úgy rémlik, mintha messzirõl lépegetnének a Rákóczi kurucai.

Hej, ez a Zemplén, ez a Zemplén! Boldog annak minden röge. Azok a fölséges árnyékok járnak rajta. Azok nem múlnak el. Ott táboroznak a völgyekben, láthatatlan sátrak alatt. Nem az élõké ez a föld, még az övék most is. Az élõk csak azért vannak, hogy a holtak intését várják. Minden bokor, minden talpalatnyi föld felkölti az emléküket. Egy paripa nyerít valahol. Hej, mi volt ez? Egy lábnyomot látsz valami elhagyatott pagonyban. Hej, nem-e valami sárga csizma taposta ezt? Szóval itt vannak, elõlépnek a ködbõl, az erdõ fái között elsuhannak, a forrásoknál megmutatkoznak. A mitológia is így népesítette be egykor erdeit, forrásait najádokkal, faunokkal, koboldokkal. A keresztény világosság számûzte õket. Üres lett a föld. Oh, jaj, milyen üres! De ezen a csöpp darabon helyreállt megint az õs pogány rend, csak nem csúf faunokkal, de pompás daliákkal. Itt élnek, járnak, suhognak, rohannak. Nem tudnak innen elmúlni. De ne is tudjanak. Mert ha õk egyszer elmúlnak, akkor az élõk lesznek holtakká.

És ezek a kastélyok, ezek a kúriák! Vedd le a kalapodat, vándor utas, ha látod e régi kõrakásokat. Nem a gazda miatt, hisz a gazda esetleg nem sokat ér. Kártyázik, pipázik és böfög. Ez a gazda. De a ház! A ház a gazda nevén áll, de nem jelenti csak a gazdát. Nem a mai ember tuskuluma, aki megvette tegnap talán egy ügynök ajánlatára látatlanban, és holnap eladja megint, ha nyerhet rajta. A régi kúria nem egy embert jelentett, hanem embereket, akik azelõtt voltak, és embereket, akik ezután lesznek. E fészkekbõl kezdõdnek és futnak össze azok a szálak, melyekbõl együtt a történelem lesz, a végzet titokzatos vetélõjével az idõk szövõszékén.

Hiszen, persze esznek is ezekben a kúriákban. Nagyon kormosak a kémények. Sokat esznek. Tagadni nem lehet, hogy tömérdek izzadsága ment ki a parasztnak e nemesi kéményeken konyhafüst alakjában. A kémény nagy tolvaj. De nyájas a kapu. Vagy hogy éppen azért rabló a kémény, mert a kapu barátságos, hogy kinyílik mindenkinek. Hát még mikor nem a bejövõknek nyílik ki! Mikor a tárogató szólt, vagy a véres kardú vitéz végigszáguldott a porta elõtt, a legszebb csikóra nyerget tettek, a nyeregbe beült a legdelibb családtag, megcsikordult a kapu a vén pántjai közt, kilépkedett a lovas, fehér kendõkkel integettek utána õsz hajú urak és matrónák, selyemcipõs hajadon leányok, kicsike fiútestvérek, integettek, amíg csak láthatták, aztán vagy visszatért, vagy vissza nem tért. De az öreg kapu azért megint kinyílott, ha szólott a tárogató, - az pedig sokszor szólott. A fészekben megint megnõtt azalatt valaki…

A kerten keresztül vezette a diákokat a hajdú. Még üres, kopasz volt minden, csak egy-egy barackfa nyílott, és egypár fenyõ mosolygott zöld pompában. A kertész a melegágyakban pepecselt, s egy spárgát kapart ki a földbõl, dicsekedvén a hajdúnak, hogy mekkora nagy, bizonyos fölényes mosollyal mutatta, mintha mondaná: látod, hogy parancsolok ennek a kutyának (a földnek), és hogy teszem bolonddá. Megtermi a saját akarata ellenére. Csak május végére kellene neki, és már most hozza áprilisban, mert kényszerítettem rá.

Ezek az úri kertek egyébiránt mind sablonok. Valósággal unalmasak és szomorúak. A boldogtalan növények számûzetési helyei. Az urak jobbágyoknak nézik a növényeket is, és velük is kezdik a kegyetlenkedést. Ahol a növény nem enged magán erõszakot, ott a földdel próbálják meg. A zsarnok leleményes, szívós, kitartó. Igazi idillikus öröm csak az erdõn van meg a parasztkertekben, ahol akkor nyílik a mályvarózsa, amikor neki tetszik, ahol anya a föld és nem szolgáló. Önként tárja ki az emlõit. A Böske vagy Panni belevet egypár szem viola magot, vagy beültet egy ág muskátlit, és ha akarja, meghozza, ha nem akarja, abbanmarad. De hát többnyire akarja. Hiszen jó. S van is aztán olyan illatja annak a saját kedvébõl hozott muskátlinak, hogy még az unokája is megérzi, ha egyszer ráakad lepréselve a nagyanyja öreg imádságos könyvében. De mennyi nyomorúság a díszkertben, ahol túlságos melege van a fenyõnek, túlságos hidege a fikusznak. És mindenik boldogtalan és rabszolga. Elsatnyulva, búsan bólingatnak egymásra a citromfák és a szegény különféle egzotikus virágok, akiknek itt azt a pártát kell meghozniok s azt a színt, amit más föld gondolt ki, és más ég festett meg azelõtt.

Egy filagóriához értek. Hiszen filagória is van mindenütt. Egy kivágott fa meggyalult tönkje volt benne az asztalka. Az asztalkán egy gitár hevert, kék szalaggal megkötve.

Az egyik diák észrevette, és megkérdezte a hajdútól:

- Kisasszony is van a háznál?

- Igen, a Mariska baronesz.

- No, az jó - mondta a kerekfejû.

- Dehogy jó - felelte a másik -, ha kisasszony van és ha gitárja van, akkor bizonyosan stammbuchja is van, és ha egyszer stammbuchja van, akkor abba bizonyosan verseket kell belekomponálnunk, az pedig nem jó.

- Te mégis talentum vagy, János - nevetett a másik diák, a kerekfejû.

- Könnyû neked. Te értesz hozzá - felelte amaz bosszúsan. - De én inkább vágnék fát, mintsem verset faragjak. Különben te is megkeserülted a Rákóczi mennybemenetelével - tette hozzá, s vidám kacajban tört ki õ is. Kétnapi karcer nem tréfadolog!

Ez célzás volt a kerekfejû egyik költeményére, melynek Rákóczi mennybemenetele volt a tárgya. Ösmerte ezt az esetet egész Patak. Hiszen nem lett volna baj, csak abban az egyben, hogy éppen a Thugut báró jelenlétében történt. Az volt a vers tárgya, hogy Szent Péter belép a mennyek urához, ki bíborpalástjában ül égi trónján, és jelenti, hogy II. Rákóczi Ferenc megérkezett és a mennyország kapujánál áll, hogy beeresztheti-e? No, természetesen - parancsolja az Úr élénken -, sõt én magam is eleibe megyek, hanem várj egy kicsit, Péter, fölhúzom elõbb az atillámat. Ez volt a point. Thugut báró, a mindenható státus-férfi, dühbe jött, és a professzor felé fordult: »Ez istencsúfolás, meg kell büntetni a nebulót.« Aztán a fiú felé fordult: »Még ha nem akasztanak is föl, nem leszel hosszú életû a földön - mondá -, mert nem tiszteled atyádat, Istenedet.«[1]

A frissen elhintett kavics vígan ropogott a lábuk alatt. A tavasz balzsamos illata szinte mámorossá tette õket.

A fák, növények kilehelésében volt valami csiklandozó, édes.

Most egyszerre megszólalt egy kis harang.

- Siessünk - mondta a hajdú -, tálalnak.

MÁSODIK FEJEZET
BÁRÓ DÕRY ÉS CSALÁDJA

Ugyanakkor föltûnt a vadgesztenyesornál maga az öreg báró, aki sietve jött fiatal vendégei elé, és már messzirõl nyújtotta a kezeit, mintha repülni próbálna feléjük.

- No szervusz! Hát illik az? - rikácsolá kordiálisan. - Hát magyar anya szült benneteket, vagy valami elvadult kecske ringatott? Hát nem tudjátok ti, kihez kell menni, ha valami faluba érkeztek? Ejnye, canis mater! No, hát kik vagytok, hát mik vagytok, mondjátok el röviden.

- Gróf Buttler János - mutatta be magát a nagyobbik, a véznább.

- Kutykuruty! No, derék. Ösmertem a megboldogult apádat. Hasonlított hozzád. Azaz, hogy te hasonlítasz hozzá. Azaz, hogy mindegy. Együtt voltunk vele Ursitznál a Ferenc császár kíséretében, midõn az békét ment kérni Napóleonhoz.

S elbeszélte, míg a tornácig értek, nagy sebesen az egész nevezetes esetet.

- Ah, és hogy tudnak tettetni ezek a királyok. Akinek az Isten koronát ád, észt is ád neki. Mert ez az Istennek is könnyebb. Egész a francia elõõrsökig mentünk, egy ütött-kopott malomhoz, az volt a Napóleon fõhadiszállása. Napóleon elébünk lépkedett, megölelte a császárunkat, s enyelegve mondá: »Íme, ilyenek a paloták, melyekben felséged három hónap óta lakni kényszerít«, mire szelíden és udvariasan viszonzá a mi császárunk: »A bennök való mulatás mégis jobban sikerül önnek, sire, mintsem azért rám neheztelhetne.« Ezután ismét megölelték egymást, apád pedig hozzám hajolt, és fülembe súgta: »Mindig azt hittem, hogy a csizmadiaság a legcsúnyább mesterség, mert csirizzel kell benne dolgozni, de látom már, hogy tévedtem.« Így volt szóról szóra. Ilyen gunyoros ember volt az öreged - ohó, ni, hát te kinek a fia vagy? - fordult a másik diák felé.

- A Bernáthé Bornócról. Bernáth Zsigmond.

- Aha! - kacagott fel - te vagy az a híres pernahajder, aki felöltöztetted az úristent magyar kaca bajkába. No, jó nagy fejet örököltél az apádtól. Azaz, hogy az övé is megvan külön. Egyébiránt a kerek koponyájúaké a jövõ. Hát persze hazamégy vakációra?

- Szolgálatjára, bátyámuram.

- És a Jancsi öcsém is veled megy?

- Igenis, szintén a kedves szüleimnél tölti a húsvétot.

- De õneki a gyámja Patakon lakik, ugye?

- Igenis, a tekintetes Fáy István úr.

- És mikor akartok hazaérni?

- Még ma éjjel.

- No, abból ugyan semmi sem lesz. Hanem itt már csengettek. Hát most már csak menjünk egyenesen az ebédlõbe.

Az ebédlõben már ott vártak a hölgyek: Mariska baronesz meg a gouvernant, az akkori divat szerint öltözve, görögös frizurákkal: két lelógó és göndörített fürt kétfelõl a halántékon, mint keret övezi az arcot. Csípõjük nincs az akkori hölgyeknek, se tökéletes derekuk. A derekuk majdnem a hónuk alatt végzõdik. Hanem hát az mégis szép, mert így viselik Párizsban, és mert mégiscsak nõi test van benne. Aztán kitalálja azt az okos ember, hogy mi van és hol van.

Az öreg úr sietett bemutatni a diákjait, mire a kisasszony félénken emelte föl nagy pilláktól árnyékolt szemét, aztán csakhamar lesütötte megint, megcsinálván az akkor szokásos piruettet a meghajlásnál. Hideg volt, mint egy jéghegy, de nem éppen csúnya. Az álla egy kicsit elõre nyúlt, de gödrös volt, a homloka valahogy szögletekbe csucsorodott, hanem azért illett neki. A termetérõl sem lehetett jó lelkiismeret szerint rosszat mondani. Míg ellenben az a szokása, hogy szüntelenül harapdálta az ajkait, határozottan érdekes volt, és az arabs paripákra emlékeztette az embert, amint a zabolát rágják a nyugtalan vérük ösztönzésébõl.

- Madame Malipau - nevezte meg a báró a társalkodónét, aki veszedelmesen hasonlított a Csokonai Mihály Dorottyájához. (Lemásolva majd minden diák magánál hordta akkoriban ezt a versezetet.)

Még egy harmadik szoknya is suhogott a háttérben, amelyik a nyaktól egész a bokáig végig volt gombolva, s a fõtisztelendõ Szucsinka János helybeli plébános formás tagjait takarta. Csinos, kék szemû, fiatal papocska volt, pirospozsgás arccal, a toka némi körvonalaival. Borotvált ajkain finom gunyoros mosoly játszadozott. Inkább hasonlított egy francia udvari abbéhoz a királyság idejébõl, mint egy magyar falusi paphoz.

- Ah, gróf Buttler - szólott a bemutatásnál meghajolva. - Régi, nevezetes família. Ha jól emlékszem, egy Buttler szúrta le Wallensteint.

- Bárcsak ne tette volna - szólt János gróf szomorú mosollyal -, azóta átok fekszik a Buttlerokon.

- No, de most már asztalhoz, gyerekek. János öcsém, ülj oda a lányom mellé. Te meg a paphoz telepedj, Zsiga fiú. Az majd eltart téged anekdotákkal.

Hatan ültek az asztalnál, de volt egy hetedik teríték is és egy karszék odatéve. Amint az urak letelepedtek, a hetedik teríték gazdája is kijött az asztal alól, és fölugrott a székére. Mind a két diák megborzongott. Egy csimpánz majom volt az, akit a gazda kalandos utazásaiból hozott haza Borneóból, és azóta kényeztette, szoktatta mindenféle emberi furcsaságokhoz. Mariska kisasszony felkelt, és egy asztalkendõt kötött a nyakára, mialatt hálásan pislogott rá a csimpánz.

- Várj még, Kipi, mert még forró neked… érted-e, forró még a leveske, Kipi.

Szép csengõ hangja volt a baronesznek. A Kipi megértette, és elkezdte fújni az utálatos szájával, mancsaival sorba megfogdosta a kést, kanalat meg villát, melyek egyre lepotyogtak a földre. Madame Malipau tiszte volt az elejtetteket fölemelgetni. Ezért aztán, mikor a madame nem hallotta, monsieur Malipaunak hívták a szegény Kipit, amely ötletke egyébiránt a Mariska fejében termett, és általa kolportáltatott a röszkei úri világban.

A leves alatt elbeszélte az öreg báró, hogyan hozta el a csimpánzt Borneóból. A hús és a fõzelék alatt áttért a hadi kalandjaira.

Csodálatos pikáns részletekkel tudta ezeket fûszerezni. A csimpánztörténetben is, mint mindenikben, egy-egy szerelmi epizód fordult elõ. A legkülönbözõbb színû hölgyecskék, fehérek, feketék s kreolok bukkantak ki emlékezetébõl, s ilyenkor egyszerre odaszól a baronesznek:

- Mariska fiam, eredj ki a szomszéd szobába!

Mariska fölkel, s lesütött szemekkel távozik, s csak percek múlva mer ismét bekukkanni.

- Szabad már bejönnöm, apuska?

Ha azonban valami vaskosabb hely következik, akkor a papot is kiküldi:

- Atyuska, maga is menjen ki a szomszéd szobába. De nehogy a kulcslyukon hallgatózzék!

Különben egész lelkébõl katonaember volt. Az ebédlõt csupán hadidolgok díszítették, kardok, tõrök, puskák és buzogányok, az ebédlõi képek is mind az õ ízlése szerint voltak összeállítva hadvezérekbõl. Ott lógott a falon Simonyi József óbester, a paszományos pitykés dolmá nyában, a híres magyar eredetû Sarlach Mihály, a legvitézebb tábornok az ármádiában, fehér rendjeles kabátjában, piros pufók arcával, Savoyai Eugen, a nyomott körtefejjel. Az ebédlõben szokásos csendélet-képekbõl csak egy volt, egy szépen festett nagy indájú tök Kupeczkytõl. Tréfálódzott nagy szempislogások közt, hogy ez is katonai portré. De megsúgni csak a legbizalmasabb embereinek merte, hogy ez a Ferenc császár portréja.

De ha nagy fecsegõ volt is a hajdani kapitány, nem feledkezett meg gazdai voltáról egy percre sem s míg a szája járt, addig a keze se pihent, egyre töltögette a finom hegyaljai borokat. Mintha égõ parazsat inna az ember. Aztán a pirosra, ropogósra sült malacot is behozzák. Ez csak az igazi segítsége a bornak, hogy szinte azt látszik röfögni utólagosan: bort, bort, bort!

A gazda valaha maga is Patakon volt diák s emlékezett némi versezetekre, amelyek arra valók voltak, hogy az italfogyasztás emeléséhez hozzájáruljanak, hogy például Szent Pál apostol Rómába indula, és hogy egy bot volt a vállán s botja végén csutora - Fülöpöt is kínálja.

Ezzel a mulatságos nótával aztán mindig meg lehetett kínálni a szomszédot Fülöp helyett, és az rendesen meg is itta a Fülöp képviseletében.

A pap tréfás méltatlankodással csóválta a fejét:

- Ej, ej, domine illustrissime, nem jó a szenteket bántani…

- Nem a szenteket bántom én, hanem azt szeretném, hogy a vendégeim jól mulassanak, és el ne kerüljék máskor Dõry Istvánt.

Bernáth Zsiga biztosítá, hogy örökre feledhetetlen lesz elõttük ez a szíves fogadtatás.

- Hát nem kerülitek el többé a házamat?

- Soha.

- Kezet rá, kölyök.

- Eljövünk, kedves bátyám.

- Mondjátok, hogy fusson ki a szemünk, ha el nem jövünk.

- Hát fusson ki - felelte Buttler János.

- Visszafelé is beszóltok?

- Hogyne szólnánk be.

- No, jól van hát. Nemes ember parolája nem a Kipi mancsa. (A csimpánz, aki szintén malacpecsenyét rágicsált, megmordult.) Ej no, Kipi, ne haragudj azért. Inkább elismerem, hogy gentleman vagy!

A bor megoldotta a nyelveket, a diákok is beszédesek lettek. Egyik anekdota követte a másikat. A báró kacagott, hogy a hasát fogta, és csak azt kérdezte aggodalmasan, megfogván az elbeszélõ diák gombját:

- Hopp, megállj csak, nem kell a Mariskának kimenni?

- Nem, nem. Isten ments!

Ezen aztán elszomorodott egy kissé. Mintha kevésre becsülné az elmondandó történetet.

Az adomák mocsári virágok. A piszokból, mocsárból nõnek ki leginkább. A pataki diákadoma-kör legbõvebben a Thugut kancellár sárospataki látogatásából termett. Mondják, hogy Károly fõherceg azt az óhaját fejezte ki, szeretné meglátni a híres pataki diákokat, mikor végighajtat a városon. »Óhajtanám, ha ön intézkednék ez irányban.« Thugut báró restellte bevallani, hogy nincs annyi hatalma mindenhatósága mellett sem, hogy a diákokat kiállítsa, tehát furfanghoz nyúlt, rendeletet küldött Patakra, hogy mikor bevonul a városba a fõherceggel, egy diák se merjen az utcán mutatkozni. Annak aztán az lett a következménye, hogy ott állt az utcákon az egész kollégium, még a beteg paniperdák is fölkeltek.

- Igaz-e, hogy a Marseillaise-t énekelték? - kérdé a tisztelendõ úr.

- Hát bizony énekelték némelyek.

- És igaz-e, hogy Thugut betiltotta a diákoknak a Marseillaise-t?

- Az is igaz, de a diákok más szöveget komponáltak, minden értelem nélkül valót. De legalább nincs betiltva. És most azt éneklik széltében a dallam szerint.

- No, azt magam is szeretném hallani - mondá a fõszolgabíró.

- Hát szívesen elénekeljük, ha parancsolja.

- Nem kell a Mariskát kiküldeni? Mi?

- Nem.

- Nos, akkor gyantázzatok elõbb. Így ni. Most már halljuk!

Ezzel rágyújtott a két diák a következõ zagyvalékra, és fújta olyan lelkesedéssel, hogy még a hajuk is szikrázott:

»Gyúrótábla, rézfazék,
Rántó lábas, vasreszelõ
- Frau Mutter! Frau Mutter!
A kávé,
Krampampuli, limonádé,
Puncs, friss virsli,
Rántás, mártás, jó eledel.
…Véber Kádi, Matilda!
Jáger Lizi, tous les trois!
- Matilde! Matilde!
Patrontás
Aridone Simonide,
Brixit Mátyás,
Setzgetz Vencel,
Amzát húzta
Drei Matador…«

A csimpánz fürgén hegyezte füleit az asztal végén, madame Malipau szeme pedig könnybe lábadt a fönséges, szívet-lelket pezsdítõ hangokra.

- Istenem - szólt -, de remek egy fordítás!

Mert az összehalászott szavak valóban nemcsak a dallamhoz simultak jól, hanem az eredeti francia szöveget is utánozzák.

Aridone Simonide… Istenem, milyen ütemek! Nem ront ezeken még a paródia se. Hogy lázad a vér. Egy elvadult óriás lelke rikoltoz. Még a csimpánzban is megmozdul valami, és sietve igyekszik valahogy ügyetlenül megszabadulni a nyakában levõ asztalkendõtõl, mintha õ is indulni készülne a Bastille-t lerontani.

A fiatal pap szemei csillognak, s valami természetfölötti erõnek engedve ül a zongorához (akkor még fortepianónak hívták), hogy eljátssza a Rouget de Lisle csodálatos dalát.

- Ilyet is csak egy katona tudhatott komponálni - hencegett az öreg báró. (S egyet pettyentett az ujjaival.) - Tudja, madame, mi volna ezután jó?

- A kávét méltóztatik parancsolni?

- Az ördög beszél a kávéról. Egy kis carmagnole kellene, az ebugatta… Ugyan el tudná-e járni, madame? - tette hozzá jóízûen kacagva, s magában dudorászta: »Veto asszonyság megígérte.«

Madame Malipau elvörösödött, és röstelkedve hagyta el az ebédlõt.

De lehetett is az öregre haragudni! Jó vidám csont volt, akiben különösen vegyültek el erények és hibák. Nem volt vele tisztában az ember, mint a Ferenc császár pénzével, hogy ezüstbõl van- e vagy rézbõl. Ravaszság, naivitás, kapzsiság, gavallérság, jóság, gonoszság, mind benne voltak, csak azt nem tudni, melyikbõl hány uncia. A pap, aki jól ismerte, mert mindennapos volt a háznál, õ tanítván zenére és egyéb szép ismeretekre a baroneszt, úgy jellemezte az öreget: »Két ember telne ki belõle, egy szent püspök és egy istentelen lator.«

A diákoknak nagyon tetszett, mert úgy látjuk, lakott benne egy harmadik ember is: egy vén bonvivan. Derekasan megmelegedtek a fiúk. Különösen Bernáth Zsiga, aki ebéd után még az úgynevezett kurizálásnak is nekiugrott. Odaült a Mariska baronesz mellé, és »disztrahálni« próbálta. Ámbár ez igen kínos mesterség volt Magyarországon minden idõben. Se az akkori leány nem tudott hozzá, se a férfi. A leánynak, ha szép szeme volt, azokkal beszélt, lesütötte, meg fölemelte. Néha nevetett is, de csak úgy félszájjal, hogy a foga ne látszassék, mert a fogat nem illik mutogatni. A férfiembernek is csak két témája volt: az idõ, meg »mit álmodott ma«? Azok a szellemes párbeszédek, melyek a regényekben elõfordulnak, valótlanságok. Olyanok, mint a Rafael képein a fák, hogy olyan fák még sohasem voltak. A fiatalok keveset beszéltek (a leány aztán asszonykorában beszélte ki magát), s amit beszéltek, az is együgyûség volt. S e közt is nagy hallgatási pauzák tátongtak, melyeket egy-egy ilyen kérdés zavart meg:

»Mit gondol most, kisasszony?«

A kisasszony ilyenkor összerezzent.

»Találja ki.«

»Ah istenem, ha tudnám.«

A fiatalember a pamutot tartotta, amit a kisasszony gombolyított. A pamuttartás volt az elsõ komoly mozdulat a »becsületes szándék« kapuja felé. Tartotta a pamutot és nézte a leányzót. Hiszen elég mulatságos volt az.

Ah istenem! Dehogyis fecsegtek õk annyit, mint most. Nem cserélték ki eszméiket, nem voltak nyíltan proklamált elveik. Kivált a leányoknak. E kis alamuszi portékák olyan ostobának tették magukat, olyan édes megennivaló csacsik voltak, mintha vizet se tudnának zavarni. Hanem azért mégis férjhez mentek.

Maga Dõry is arra tanította a leányát:

- Keveset beszélj, fiam, vagy semmit. Ha valamit elhallgatsz, amit el kellene mondani, azt még mindig elmondhatod, de ha valamit elmondasz, amit el kellett volna hallgatnod, azon többé nem segíthetsz.

A baronesz ma mégis kivételt tett, és beszélgetett a diákokkal. Különösen Buttler iránt látszott érdeklõdni, akinek egész lényén valami melankolikus lágyság ömlött el.

- Ön, ugye, babonás?

- Miért gondolja?

- Mert azt mondta a tisztelendõ úrnak, hogy átok ül a Buttlereken. Miért mondta ezt?

- Mert legenda van errõl, és igaznak bizonyul. Családom tagjai mind nagyon szerencsétlenek voltak, még az õsök is azóta.

- Annál több ok, hogy ön nem lesz az.

János gróf szomorúan mosolygott. A baronesz kiigazította magát:

- Legalább valószínû.

- Miért? - kérdé ez szórakozottan.

- Mert ha sokáig esik az esõ, valószínûbb, hogy derült nap következik.

- No, ebben van valami igaz.

- És tudja-e - fecsegte a leány -, hogy az ön õse a bûneiért egy bizonyos idõre a purgatóriumba van kárhoztatva, ott bolyong és vezekel a szelleme. Ha egyszer ez a vezeklés véget ér, és megtisztul a lélek, a család is fölszabadul az átoktól.

- Ezt ön a tisztelendõ úrtól tanulta - nevetett János gróf.

- Ön, úgy látszik, nem hisz a szellemekben.

- Isten tudja. Nem gondolkoztam errõl. És maga hisz?

- Mindenesetre. És ha itt maradnak estére, megálljon csak, megidéztetem a maga õsét, vagy ha nem jöhetne, megkérdeztetem az asztal-szellemek által a dolgok mibenlétérõl. Akkor aztán mindjárt tisztában leszünk, van-e ilyen átok, vagy nincs.

- No, azt szeretném én látni.

- Hát majd meglátja. De ahhoz az Izsépy-kisasszonyok kellenek.

- Hát azokat én hol vegyem?

- Két vénlány az, mind a kettõ kiaszott múmia, de kitûnõ médiumok. Fluidum van az ujjaikban. Ott laknak a sárga házban a templom mellett. Estefelé el szoktak jönni - ha valaki van nálunk.

Valósággal úgy van falun. Unatkoznak az emberek, és igen kíváncsiak. Mint a futótûz elterjed a hír, hogy Dõryéknél fiatalemberek vannak. Abban a szövegben indul a hír, hogy a Gyurka hajdú koncipiálta: »Az egyik gróf közülök.« Hát a másik? A másikat nem tudjuk. Itt van a latitude. A másik tehát nõhet. Mire a harmadik kúriához ér a hír, akkorra két fiatal gróf van Dõryéknél, de az ötödik kúriánál már herceg a másik.

No, ezt a két nagyurat csakugyan meg kell bírálni, kicsodák-micsodák, utána kell járni. A kíváncsiság is nagy rugó, de hát még az irigység. És az a vén gonosztevõ az úton fogta el õket magának - vagyis a Mariskának. Ó, de nagy imposztor! Hogy nem ég ki a szemük: csodálatos. Hanem már ezt a parádét okvetlenül meg kell nézni.

Az olaszröszkei kúriák (volt vagy négy-öt) ennélfogva önteni kezdték uzsonnatájban a látogatókat. Urak, asszonyságok, fiatal leánykák, aggszûzek egymásnak adták a kilincset a Dõryék kastélyában. Eljöttek a Szirmay-leányok, de micsoda bolond szalmakalap volt a fejükön. Ott volt a szép özvegy menyecske, Majornokyné. (Itt süllyedjek el mindjárt, ha nem volt kifestve a szemöldöke.) A szomszéd faluból átkocsizott az Andrássyak tiszttartója a testvé rével, egy öreg »kameráddal«, aki együtt szolgált volt Dõryvel, s tréfásan dicsekedett, hogy õ is láthatta volna Napóleont egynéhányszor, ha lett volna hátul szeme. De minek is számítsam, kik voltak valamennyien.

És nem is érdemes leírni a mulatságot. Minden csak úgy volt, ahogy szokott lenni. Egy szót se mondtak újat. Csakhogy most kotériákra oszlott a társaság. Az öregek bent maradtak kvaterkázni az ebédlõben, az idõsebb asszonyok elvonultak a szomszéd szobába kávézni, a fiatalok pedig »hogy tetszik«-et és »haragszom rád«-ot játszottak az erkélyszobában. Csak a pap meg a csimpánz jártak-keltek fölváltva ide-oda, hol az asszonyok, hol a leányok, hol a férfiak közé.

HARMADIK FEJEZET
A RÉGI VILÁG

Hát biz az akkori társasélet igen szegényes és sivár volt, kivált az asszonyok és a férfiak közti viszony. Hiába zengik krónikások, hogy a só is sósabb volt valaha. E krónikásoknak rossz szemük van.

Az urak vadásztak, kártyáztak és ittak, ha szomjasok voltak, sõt ha nem voltak is szomjasok. Az élet legnagyobb fûszerei, az asszonyok, nem érvényesültek kellõképpen. Ki tudja, kié a hiba? Bizonyosan mind a két nemé. Az urak csak ahhoz az asszonyhoz közeledtek, akit szeretõjükké akartak tenni, s az asszonyt is csak a férje érdekelte vagy a szeretõje, aki most van, és legfölebb még egy harmadik, aki majd a mostanit fölváltja. Az asszonyokban nemigen volt gyönyörködtetõ lelki tartalom. Inkább csak testbõl álltak és kismértékben némi lélekbõl. A férfi egész életében csak olyan asszonyokkal érintkezett, akik meghallgatták, és olyanokkal, akik kiadták neki az utat. Barátnéja sohase volt. Legfölebb még komaasszonya vagy kettõ. Mindegy, hisz úgyse érezte a lelke szükségét asszonyokkal csevegni naponként egy órát. Dehogy érezte. És hogy az érem másik oldalát is nézzük, az akkori asszonyok különben sem arra valók. Nincs bennük kedély, nincs bennük szabadon kibontakozott egyéniség. Amelyik mûveltebb, az szentimentális, amelyik tanultabb, az unalmas. Némelyik latinul is tud. Nos, az meg éppen borzasztó.

A férfiak szemében kétféle nõ volt: szép és csúnya, kikapós és becsületes, de ez a klasszifikáció is csak a harmincadik évéig szólt. Azon túl mind csak öregasszony és mind egyforma: viszi a háztartását, és pofozza a vászoncselédséget, kordában tartja az urát, ha kardos, vagy õ van kordában, ha szelíd. Azok az illatos szellemû asszonyok, a Boufflers grófék, a Récamier-k, a Geoffrinok és azoknak a kisebb-nagyobb epigonjaik, akik a lelkükkel, társalgásukkal derültté és vonzóvá varázsolják a kis nappalit vagy a szalont, még akkor meg nem születtek Magyarországon. A feleség csak a mézesheteken át volt az urának gyönyörûsége, azalatt unos-untig betelt vele. Azért mondta az öreg Szirmay Antal bácsi, szeretve tisztelt diétai követünk, éppen a minap szinyéri kertjében sétálgatva, Dõrynek, hogy a »házasság olyan, mint a koszt: aki kocsmai koszton van, házi kosztra kívánkozik, aki házi koszton van, annak a kocsmai után fut a nyála.« Tessék elhinni, hogy úgy van. Ezek az akkori feleségek csak hetekig tartottak. Azontúl már csak hasznos élettársak, akik megosztják urukkal a gondokat, és esetleg örökösöket szülnek nekik. Úgy, úgy szegények. Osztják a virág sorsát, mely csak addig díszlik és illatozik, míg le nem szakítják és azontúl még egy napig. De bánja is azt a virág!

Az asszonyok se bánták. Azt gondolták, hogy úgy kell annak lenni. A férfiak se bánták. Ignoti nulla cupido. Hiszen ott volt a Cicke agár meg a Manci hátasló: volt kit szeretni. Mit tudták õk, hogy a távol nyugaton az életörömök legmagasabb raffinement-ja az asszonyok társasága. A legbecsesebb nyalánkság. És hogy a megfinomodott Ádám nem mindig csak azért lép a paradicsomba, hogy egy bizonyos almafát megdézsmáljon, de hogy az összes fákban és virágokban gyönyörködjék. A megfinomodott Ádám akkor is tudja élvezni a paradicsomkert fáit, növényeit, mikor nem éhes.

De nem akarom a régi asszonyokat becsmérelni. Hiszen anyáink voltak. Tiszteletre méltóak. De kort festek, igazat kell mondanom. Kétségkívül sok jó is volt bennük, egyszerûek, igénytelenek voltak.

És végre hogy állunk ma? Hát úgy, hogy azok a régi asszonyok elmúltak patriarkális gyöngédségükkel, gyermeteg lelkükkel és szerénységükkel, de ama bizonyos Geoffrinok, De Lespinasse és Le-Deffond márkizok még mindig nem születtek meg Magyarországon. Parfümjeikkel, melyeket használtak, már a mi asszonyaink is locsolják magukat, ruháikat, kalapjaikat, csipkéiket ide is elszállítják a divatárusok; szellemük, lebilincselõ varázsuk, gazdag szívük, érdekes gondolatviláguk aromája azonban nem bír átlopódzkodni a határon.

Mindez pedig csak mellesleg legyen mondva, mert ezeken bizony senki se töprenkedett akkoriban a Dõry-házban, sem az uzsonnaasztalnál, ahol az asszonyok arról beszélgettek, hogy a bigott szép özvegy Sennyeynének, mikor a tojásokat kiszedte a tyúk alól, nézegetvén, amint szokás, gyertyán át, ha meg vannak-e termékenyítve, az egyik tojásban megmutatkozott a második jövendõbelije, szép, drabális huszárkapitány, s íme, rá négy hétre el is jött õ maga, szakasztott az a kapitány, és tegnapelõtt volt meg az esküvõ Újhelyen. (Hát mondja aztán valaki, sógorasszony, hogy nincsenek csodák a világon.) Az ebédlõben pedig borközi állapotban a császárt szapulták, ki meglehetõs mostohán bánik a nemességgel. (Megesz bennünket az az ember, uraim.)

Izsépy Pál uram (ama nevezetes múmiák édesapja) szemrehányólag hozta föl, hogy már ifjú korában kimutatta a foga fehérét, mikor az apja nagykorúságakor pénzt adott neki, hogy válogasson ki magának egy négyest. Megvette a fogatot: egy kövér lovat, amely alig bírt mozdulni, - egy rakoncátlant, amelyik harapott, rúgott és nem akart hámba állni, - egy görhes soványat, amelynek nem volt jártányi ereje sem, - és egy mind a két szemére vak katona-remondát. Mikor kérdezi az apja, Lipót császár, látván a lovakat, hogy hát megbolondult-e, és hogy mit akar ezekkel az állatokkal, azt felelte: »Felségednek akartam megmutatni: ez a kövér, ez a magyar papság; ez a makrancos ló, amelyet meg kell zabolázni, ez a magyar nemesség; eme kizsarolt gebe pedig a magyar nép.« És ez a vak ló? - kérdi a császár haragosan. »Az te vagy, felséges atyám, aki mindezeket nem látod.« (No, hát én már akkor tudtam, mit lehet várni õkelmétõl. Én akkor gárdista voltam odafönt a Burgban. Jujujuj, de szép fiatalember voltam akkor!)

Így született volna csípõs panasz, fájó gravamen, keserû anekdota rakásra, mert különös az a tokaji bor… az már egyszer olyan nedv, hogy mindig az osztrák ellen lovalja a zempléni embert - hanem a lányok szobájából kiküldték eközben a kis Szirmay Pistát, egy kis csecsebecse fiúgyermeket, akinek nem szabad ott bent lennie, míg a zsebkendõt eldugják.

- No hát, kis mókus, jól mulattok odabent? - kérdezte a báró.

- Mi jól mulatunk, Pista bácsi, hanem a Mariska beteg lett. Bevitték a szobájába. A Verona szobalány azt mondja, hogy hány.

Dõry nyugtalanul rúgta ki maga alól a széket. Mindjárt nyugtalan lett, ha a leányának valami baja támadt. Szenvedélyesen szerette.

- Micsoda dolog az, hogy nekem nem szólnak? - pattant föl haragosan, kifelé sietve az ajtón.

- A tisztelendõ úr azt mondta, hogy nem szabad szólni - jegyzé meg a fiúcska megijedve.

A társalgás kereke, mint ilyenkor mindig, kátyúba esett, s Dõry István valamit morogva, nyugtalanul sietett leánya szobájába.

Szembetalálkozott a pappal.

- Miért nem értesítenek, hogy beteg a Mariska? - mondta mérgesen.

A pap elmosolyodott fanyarul, de némi izgatottságot nem bírt leplezni.

- Hiszen semmiség az egész. Nem érdemes említésre se - szólt. - Bizonyosan a kucsma gombától lett rosszul. - S aztán kenetesen tette hozzá: - Az én gyomromat is megfeküdte.

- Az ördög vigye a maga gyomrát - morogta a báró, és odább ment, de a leányszoba küszöbérõl visszafordult.

- Nem tetszik nekem ez a leány, atyuska. Tegnapelõtt is rosszul volt, pedig bevette a csöppe ket, amit hétfõn a Medve rendelt neki. Azóta is gyakran látom, hogy egyszerre elhalványodik, a szeme se olyan, mint azelõtt, az ajka színtelen. A doktor hápogott valamit, de nem emlékszem, hogy mit mondott. Maga se emlékszik? Mit? Hogy semmi lényegeset se mondott? Mert õ maga se tudja. Mind szamarak ezek, atyuska. De hát mégiscsak jó lesz, ha befogat, és egy levelet ír a doktornak, hogy rögtön jöjjön. Hiszen az igaz, hogy nagy szamár. De én még nagyobb szamár vagyok. Mert ilyenkor mégis olyan a megnyugtató szava a lelkemre, mint a mennyei balzsam. Csak maga írjon neki! És a két sárgát fogja be az András a könnyû kocsikába, hogy sebesebben ott legyen.

- De nem szükséges, méltóságos uram, ha mondom. Az efféle szédülések gyakoriak a serdülõ, mindkét nembeli fiatalságnál, és maguktól múlnak el.

- Nem emlékszem arra se, hogy én valaha hasonló szimptómák közt lettem volna. Én csak a bortól hánytam.

A pap ironikusan mosolygott.

- Méltóságod régen volt serdülõ, de reménylem, rögtön meggyõzöm, ha elhozatom a tudós Stahly Ignác jegyzeteit.

- Máris meggyõzött. De azért csak menjenek az orvosért!

Ez ellen nem volt apelláta. Benyitott a lánya szobájába, aki bágyadtan, halotthalványan feküdt a díványon, vállfûzõje ki volt gombolva, a kedves, szögletes homlokán halálos verejték gyöngyö zött. A Verona szobalány volt mellette és Malipauné.

- Mi bajod, kis báránykám?

- Jaj, a gyomorgörcs, apuska. Mindjárt meghalok.

- No, no, nono - nyöszörögte az öreg - (a vén katona rögtön elgyávult az ilyenekre). - Ne mondj ilyeneket, ne ríkass meg. Nem lesz neked semmi bajod.

És elkezdte a nagy csontos kezével szeretettel simogatni a homlokát.

- De jó édes kezed van, apuskám.

- Van annak, aki meg nem issza - mondá kellemesen érintve a szeretettõl, meg azért is, hogy valami olyan vidámat mondjon, amivel esetleg meg is nevetteti az õ kis Mancikáját.

A borostyáncsöppek, úgy látszik segítettek. Mégse olyan nagy szamár az a Medve. A bárókisasszony csakhamar jobban lett, de bágyadt, kimerült maradt.

- Eredj vissza, apuska, a vendégekhez. Most már jobban érzem magamat. Nemsokára én is kimegyek.

- Ej, csak pihenj, szívecském. A világért se kelj föl!

- Hiszen már semmi bajom. Meglásd, hogy még táncolok is ma este, ha el nem ereszted a diákokat.

- Már hogy ereszteném el, ha te nem akarod. És mondjad csak, de ne haragudj, hogy kérdezem, melyik tetszik közülük az én báránykámnak jobban?

Az öreg leste, hogy fog ez most elpirulni. Hogy festi meg azt a fehér arcot ez a kérdés, mint tejet, ha egy kis alkörmöst csöppentenek bele. De biz nem pirult el, elfogulatlanul felelte:

- Azt gondolom, hogy a Bernáth okosabb, de a Buttler mintha csinosabb lenne.

- Eszerint a Buttler tetszik? Mi?

- Szeretnéd tudni?

- Igen.

A leány élénken pillantott föl rá.

- Miért?

- Csak úgy.

- No hát, akkor nem mondom meg.

- Úgyis észrevettem.

Mariska elmosolyodott, azzal a kedves grimasszal a szája szegletein, mellyel a leányok a fitymálást jelzik, mintha azt mondaná: »Csacsi vagy te ahhoz apuska.«

- Látsz is te egy leányszívbe, apa! Hiszen te a kutunk fenekére se látsz, a múltkor mondtad. Pedig az csak harminc öl mély. Mennyivel mélyebb a leányszív.

Az öreg boldog volt, hogy a lánya kötekedik vele, hogy már veszekszik is. Madarat lehetett volna vele fogatni.

Az udvarról éppen most gördült ki a kocsi. Hopp! Az András megy a doktorért. Utána kellene kiáltani, hogy már maradhat. Fölugrott, kinyitotta az ablakot, de már akkor hol járt az András, por elõtte, por utána. No mindegy. Legalább bejött az udvarról egy kis illat a lányos szobába. Orgonafák nyíltak az ámbitus elõtt, az egyiknek lila fürtös kandi ága éppen behajlott az ablakon.

Az öreg visszaült a leánya lábaihoz, s elkezdte a kis keskeny cipõk sarkát ütögetni a gyûrûs ujjával, mintha kalapáccsal verné, s ahogy azelõtt régen szokta játékból, mikor még kis lányka volt, hogy »megpatkolom a lovacskát«.

- Hol is hagytuk csak el? Megállj csak. Hát igen. Hogy én nem látok be a kútba. De hát kút volna a te szíved? Micsoda beszéd az! Kõ az, báránykám, valóságos kõ.

- Csak nem akarod ezzel azt mondani, hogy valamikor valakit agyon fog nyomni?

- Csak azt akarom mondani, hogy érzéketlen.

- De szilárd. Aztán ne hidd azt, apuska, hogy a kõben nincs semmi. Láttad a Kassai Mihály keresztapám csibukján a híres borostyánkövet, amiben egy õsvilági szúnyog van bezárva.

- No az igaz. De milyen okosan tudsz beszélni!… Mordizom adta, te leány, neked tele van a fejed úgynevezett ideákkal. - Te azt a Scott Waltert olvasod. - Igen, igen, csakugyan ilyen szúnyog van az öreg Miska komám szopókájában. Hogy jut eszedbe az efféle?

- Hát csak azért mondom, hogy ki tudja, nincs-e ilyen szúnyog bezárva az én kõszívemben is.

S nevetett hozzá a csöngettyûhangjával, hogy szinte vidámmá lett az egész szoba.

- Hahaha! Egy szúnyog! - adta a visszhangot az õ dohogó kacajával a báró. - Egy incifinci szúnyogocska. No ugyan hamar mászott be oda. De mondhatom neked, ha szúnyog is, súlyos szúnyog. Egy nábob, annyi uradalom, mint ahány ujjam. Tíz hercegnek is sok, ha átveszi a gyámjától. És azonfelül gróf. Titulus és vitulus. - Aki többet kíván, kevesebbet érdemel.

Mariska felduzzasztotta az ajkait, mint egy makrancos gyerek.

- Miket beszélsz te? Most már haragszom. Csúnya apa vagy. Eszem ágában sem volt a Buttler-fiú. Eredj, egy szót sem szólok többet. Nem érdemes veled diskurálni.

Az öreg erre föl is szedte a sátorfáját, és visszament a vendégei közé vidám arccal, ahol megrohanták kérdésekkel, hogy mi baja Mariskának.

- Eh, semmi. Ostobaság! Valószínû, hogy a gomba közt délben volt egy bolond is. Én szeren csére nem ettem. Az a gazember Hinko István (egy röszkei jobbágy paraszt) hozta prezentbe. Egy húszast kapott érte. No hát még huszonöt botot is fog kapni, mindjárt holnap. De hogy el ne felejtsem! (Kivette a zsebkendõjét, és egy görcsöt kötött a csücskén.) Figyelmeztess rá, Gyurka (ez a hajdúnak szólt, ki két boros cilindert hozott a kezében, kettõt a hóna alatt), hogy ez a görcs a Hinko István huszonöt botja. Egyébiránt már jobban van. Tudniillik a Mariska. Egy kicsit nyafkák ezek a mai leányok. Mintha piskótából volnának. Nekem is volt három leánytestvérem, de azokat keresztül lehetett volna a házon hagyítani, mindenik épnek kelt volna fel a földrõl a másik oldalon.

Most már zavartalanul folyt tovább a vendégek mulatozása. Néhányan azalatt leültek a kártyához. Jó magasan ment a játék már ebben a korban is, de mégse fajult el annyira, mint egy-két évtizeddel késõbb a pozsonyi diéták alatt, mikor Csernovics és Komáromy ütköztek, s egy blatton állt a mácsai uradalom minden erdõivel, szántóival és rétjeivel. A kis kobold, amelyik a kártyában lakik, fölemelte és odahagyította az egyik gazdától a másikhoz. Be nagy behemót-erejû ördög az.

Közben a diákok is megpróbálták a búcsúzást, de errõl hallani se akart a báró.

- No csak maradjatok. Hova mennétek neki az éjnek? Nem barátságos a mi vidékünkön.

- Azt szeretném én látni - nevetett Bernáth Zsiga -, aki tõlünk ellopna valamit.

- Hiszen tudom én, hogy nem féltek. De jobb reggel menni. Befogatok hajnalban. Addig le se fekszünk, az ebugatta!

A gazda argumentumaihoz még hozzájárult, hogy ott künn az udvaron a Csóka Marci bandája rárántott a Bihari egyik keserû nótájára. A kutya Csókának mindjárt megsúgják a szarkák, ha vendégek vannak valahol, vagy a kémények füstjérõl ösmeri meg.

- Kutykuruty! Be kell híni a Csókáékat!

No hát most már csakugyan nem lehet elmenni. A diákok beadták a derekukat. Pedig otthon a mama hogy süti a pogácsát… Talán éppen most szedik ki már a rurából… De hiába, nem lehet. Muzsika szól. Vis major.

Egyszerre új vérpezsgés támadt, a Mariska is visszakerült a szobájából, mosollyal az ajkain, orgonaággal a hajában, és a nagy szalonból kezdik kihányni a székeket, kanapékat, aztán hajrá, »csináljunk egy kis testmozgást«. Maga az öreg Dõry kezdte meg, átfogva egy mély meg hajlással a szép Majornokyné derekát. »Uccu húgom, de vékony!«, s úgy megaprózza, megcif ráz za, hogy jobban se kell. Erre aztán általános lesz a jókedv, még a vén Izsépy se restellte táncba vinni madame Malipau-t - eleresztve egymást, illegetik, billegetik magukat s nem törõdve csárdásütemekkel, menüettszerû csoszogással pipiskednek egymás mellett.

- Holla hó! Hol az a beteg?

Egy kiborotvált képû, vidám, kövér emberke áll meg a küszöbön. Csupa elevenség, csupa kedély. Fenyegetõleg rázta botját a társaság felé, szigorúra kényszerítve pufók arcát, túl igyekszik kiáltani a muzsikát.

- Hm, tánc! No persze. Ebbõl lesz a hektika. No persze. Hát van magoknak eszök, nyitott ablaknál táncolni? De persze, a szegény doktornak is élni kell. Köszönöm, uraim és dámáim.

- Ninini, a Medve bácsi! Itt van a Medve bácsi.

- Szervusz, Náci! - rikkant föl a báró is. - Hát eljöttél?

- Természetesen. Hát hol a beteg?

- A beteg? - neveti el magát a báró édesdeden - amott táncol ni!

- E beteg nem beteg. (A doktor szeretett szójátékokat csinálni, s így hangsúlyozta: »ebetek nem beteg.«) De hát akkor miért hívattam általad?

- No, mert megint volt egy kis gyöngesége a leánynak. Megijedtem. Egy kis szédülés. A gyomrát rontotta meg vagy mi? De azt nem szeretem benne, hogy egy darab idõ óta nem állja a dohányfüstöt. Bizonyosan a tüdeje van megtámadva.

- A tüdeje? No persze. Bizonyosan. No persze. Te jobban tudod, mint én. Hát persze. Te ne beszélj, te csak fizess. No, mit nézel rám? Fizessed a doktorodat. Hát olyan ostobát mondok én ezzel, hogy bámulsz?

Dõry báró csakugyan mindig bámult a doktornak effajta fecsegésein, és sohase vette azokat komolyan. A doktort csak a paraszt fizeti. Az úr pertu lesz vele: azzal honorál.

Medve doktor népszerû volt a vidéken, dacára a nyájas régi jó világnak, mikor az emberek még maguktól haltak meg, mikor a kakukk mondta meg, ha kérdezték, ki hány évig él, mikor a javasasszonyok, tudós molnárok és mindenféle amulettek gyógyították az embereket. A Szent György-napja elõtt talált gyíkot, ha valaki egy zacskóba varrva hordta a nyakában, sohase kapott orbáncot, se köszvényt. A hideglelés ellen legjobb szer volt, ha kilenc síron meghempergett a beteg. (Részint a borzadály, részint a test meggyötrése folytán kiállott a nyavalya.) A Dókusné tekintetes asszonynak volt egy füve a gálszécsi kertjében, amit ha állat, ember fülébe tettek, mindennemû betegség elugrott. Csak a hektikát gyógyította a pemetefû. Amennyiben nem használt volna, az esetre is volt egy föltétlen orvosság, csakhogy nehéz volt megszerezni. Ugyanis egy csipetnyit kellett tenni a vánkosba vagy a derékaljba a híres zempléni hajdú, Arnold Pál haló poraiból, kinek esete, hogy a vámpír megharapta s meghalt, és hogy halála után följárt és maga is négy embert harapott meg, 1732-ben egész Európát föllármázta.

Ki hitt volna az olyan hókuszpókuszoknak, hogy »nyújtsa ki a nyelvét«, és »mutassa az üterét«, amelyekkel a doktorok dolgoztak? De Medve doktort mégis szerették, mert érdekes kis hörcsög ember volt, aki mindenkivel disputált, veszekedett ugyan, de tele volt amellett kedéllyel, játszisággal és tréfával. Különösen a nemesi kúriákban kedvelték. Régebben katona doktor volt, és csinos vagyont szerzett, mellyel Bényére vonult vissza. Mondják, hogy azelõtt Bärnek vagy Bärmann-nak hívták, a macska is kikaparta az ilyet, semmit se tesz, megbocsá tották neki, kivált a nemesek, mert teljesen hozzájuk simult szokásaiban, sõt hozzájuk forrt. Neki volt például a legkülönb tajtékpipa-gyûjteménye a megyében. És hogy voltak kiszíva a pipái! Ördöngösen imponált velük mindenkinek. S azonfelül teljesen otthon volt az orvosi tudományokban is, ami szintén valami.

Ma azonban szokása ellenére kedvetlenség, szórakozottság, zavar ömlött el a doktor egész lényén. A szokottnál is gorombábbnak látszott.

- Üljön le, Medve bácsi… Ide, ide!

Az asszonyok is hítták, a férfiak is.

- Hagyjanak békét! Nem vagyok én maguk közé való. Itt csak egy természetes lény van, a Kipi. Gyere ide, Kipi, adj kezet a doktornak. Így ni, jól van. Maradj te csak becsületes csimpánz, és ne tanulj ezektõl semmit!

Ezzel hamarosan odalépett a táncolók közé, egyszerûen megfogta a Bernáth Zsigmond kezét, és erõszakkal lefejtette a Mariska baronesz derekáról.

- Mit akar ön? - riadt rá a diák szigorúan.

- Semmi egyebet, ifjú úr, mint a zsákmányomat. Kisasszony, menjen elõre a szobájába…

A diák ámultan nézett rá, hogy valami õrült tévedt be a terembe. A Mariska azonban mosolygott, s ez a diákot megóvta az erõsebb föllépéstõl.

- De, uram!

- Én Medve vagyok.

- Úgy? Ha ön medve, akkor mért nem táncol ön inkább, mintsem hogy mást akadályoz? A medve tud táncolni. Vagyis legalább megtáncoltatják. Nem értem önt, uram.

- A doktor bácsi - adta meg a magyarázatot Mariska, és elõre indult.

A táncosok közbevetették magukat, hogy hagyja még egy kicsit táncolni, hiszen nincs semmi lényeges baja, de a kis ember pattogott, rázta jobbra-balra a fejét, és hadonászott a kezével.