A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Daniela Sacerdoti: Watch Over Me

Black & White Publishing House, Edinburgh, 2013

Fordította: Tóth Gizella

Könyvterv: Szabó Vince | Malum Stúdió

Copyright © Daniela Sacerdoti, 2011

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-166-3

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

TARTALOM

Köszönetnyilvánítás

Előszó

Perszephoné

Első fejezet

AZ ELVESZTETT BABA

Eilidh

Második fejezet

AZ ELVESZTETT ANYA

Jamie

Harmadik fejezet

ANYA ÉS FIA

Elizabeth

Negyedik fejezet

ÉLET A REMÉNY UTÁN

Eilidh

Ötödik fejezet

EGY KÉTTAGÚ CSALÁD

Jamie

Hatodik fejezet

ELMÚLT ÉLETEK

Elizabeth

Hetedik fejezet

EGY EMLÉK

Eilidh

Nyolcadik fejezet

EGY KOSÁR ALMA

Jamie

Kilencedik fejezet

HALLGASS A SZÍVEMRE!

Elizabeth

Tizedik fejezet

GONDVISELÉS

Eilidh

Tizenegyedik fejezet

MÓDSZEREK ÉS ESZKÖZÖK

Elizabeth

Jamie

Eilidh

Maisie

Elizabeth

Jamie

Eilidh

Tizenkettedik fejezet

A VALÓSÁG INNENSŐ OLDALA

Eilidh

Jamie

Tizenharmadik fejezet

ÁRNYÉK ÉS FÉNY

Eilidh

Tizennegyedik fejezet

HÍVÁS AZ ÉJSZAKÁBAN

Jamie

Eilidh

Tizenötödik fejezet

EGY CSILLAG NYUGATON

Elizabeth

Jamie

Tizenhatodik fejezet

AZ ÉLET AZ, AMI VELED TÖRTÉNIK

Shona

Eilidh

Tizenhetedik fejezet

ENYHÜLÉS

Jamie

Tizennyolcadik fejezet

BALETTÓRÁK

Eilidh

Shona

Tizenkilencedik fejezet

TÚL A TENGEREN

Jamie

Elizabeth

Jamie

Huszadik fejezet

NE HAGYD, HOGY BÁRMI IS MEGIJESSZEN!

Eilidh

Huszonegyedik fejezet

CSALÁDOK

Jamie

Eilidh

Elizabeth

Huszonkettedik fejezet

ÚJÉVI SZOMSZÉDOLÁS

Eilidh

Jamie

Huszonharmadik fejezet

TITKOK

Elizabeth

Eilidh

Jamie

Huszonnegyedik fejezet

AZ ÜRES BÖLCSŐ

Eilidh

Jamie

Elizabeth

Huszonötödik fejezet

ZUHANÁS

Eilidh

Jamie

Eilidh

Huszonhatodik fejezet

A VILÁGVÉGE UTÁNI NAP

Jamie

Elizabeth

Huszonhetedik fejezet

LÁTOMÁS

Jamie

Eilidh

Huszonnyolcadik fejezet

KIMONDATLAN SZAVAK

Fiona

Eilidh

Jamie

Eilidh

Huszonkilencedik fejezet

NE MENJ EL!

Eilidh

Elizabeth

Eilidh

Elizabeth

Harmincadik fejezet

LELKEK TENGERE

Elizabeth

Harmincegyedik fejezet

MOST NEM, MÉG NEM

Fiona

Harminckettedik fejezet

FEKÜDJ MOZDULATLANUL, HANGOT SE ADJ ÉS FIGYELJ!

Jamie

Eilidh

Harmincharmadik fejezet

TE VAGY AZ

Jamie

Eilidh

Utószó

Eilidh

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Köszönet mindenért Rossnak, Sorley-nak és Lucának.

Köszönet a családomnak, Ivana és Edoardo Sacerdotinak, és legdrágább édesapámnak, Francónak, valamint a nagymamámnak, Caterinának, akik vigyáznak rám.

Köszönet a Walker-klánnak, különösen Beth-nek és Billnek, akik a második anyám és apám.

Köszönet Irene-nek, a legjobb barátnak, akit csak az ember akarhat magának.

Köszönet az észak-olaszországi Caravino – az igazi Glen Avich – lakóinak… olyan hely ez, ami tele van kísértetekkel, amelyektől azonban, ahogy azt hosszú és napfényes gyerekkoromban megtanultam, nem kell félni.

Köszönet Sorley MacLeannek és Martyn Bennetnek, aki Sorley MacLean Hallaig c. versének tolmácsolásával elvetette ennek a történetnek a magjait.

Köszönet mindenkinek a Black & White Publishingnél, amiért hittek bennem.

Köszönet Alexander McCall Smith-nek és Alison Rae-nek a bátorító szavakért, amelyeket sohasem fogok elfelejteni.

És örök köszönet neked, szélfútta, sötét, meleg, bonyolult, imádott Skóciám, otthonom.

Azoknak, akik vigyáznak rám
a valóság másik oldalán.

És azoknak,
akik mellettem állnak:

Rossnak, a földnek, Sorley-nak,
az égnek és Lucának, a napnak.

ELŐSZÓ

Perszephoné

Életem legkülönösebb, legcsodálatosabb napja, a nap, amely megváltoztatta az életről alkotott felfogásomat, ugyanúgy kezdődött, mint bármelyik másik nap. Egy ismert világban ébredtem, s amikor lefeküdtem, csupa titokzatosság vett körül.

Egész életünkben arra törekszünk, hogy elfoglaljuk magunkat, így próbálva figyelmen kívül hagyni a tényt, hogy a sötétség – túlságosan is hamar – eljön értünk. A végtelen nem fér bele az életünkbe, ahhoz túl ijesztő, túl hatalmas. Méretre kell vágnunk a milliónyi apró napi teendő által, amelyek megszabják létünk határait, rendeltetésszerűen használva az öt érzékszervet; megérinteni és meglátni mindent, mindent, ami valódi, létezik, és itt van – a létnek, az életünknek ezen az oldalán. Emberi arcot adunk a misztikumnak, alakot valaminek, ami alaktalan.

Rítusokat alakítunk ki, hogy meghatározzuk az átmenetet, szertartások sorává, ezáltal földivé tesszük az életet és a halált, hogy valahogy könnyebben megfoghassuk, megértsük. Amikor egy kisbaba megszületik, nem töprengünk azon, miért van itt ez a kis lélek, hol volt eddig, mit tud… Az új anyuka visszatér az ismeretlenbe tett kirándulásról, magával hozva a babát a sötétségből a fénybe, és mindkettőjüket megmosdatják, felöltöztetik és mindent megtesznek, hogy úgy nézzenek ki, mintha soha nem is jártak volna odaát… mintha az anya nem épp most jött volna vissza odalentről, a sötétségből, ahol élet és halál találkozik és összevegyül.

És amikor valaki meghal, a család irgalmasan elfoglalhatja magát mindazokkal a szomorú apró dolgokkal, amelyeket meg kell tenni, amikor minden véget ér – a virágokkal, az étellel, azzal, hogy mit kell eltenni és mit továbbadni –, mialatt könnyek hullanak az itt maradt tárgyakra: egy pár papucsra, egy bögrére, egy köntösre. Egy erős karra támaszkodva vagy egy meleg kézbe kapaszkodva keresünk vigaszt egymásnál, érezve, ahogy a másik ereiben zubog, énekel a vér, oly hangosan, oly tisztán, hogy elűzi még a halált is.

Hogyan is tudnánk akár csak egy pillanatra is szembenézni azzal, hogy valójában mi történt – azzal, hogy valaki ott volt, aztán nincs többé, elment örökre a nem létbe – anélkül, hogy a rettegéstől üvöltve térdre ne rogyjunk, és ne jusson eszünkbe, hogy egy napon velünk is megtörténik, hogy lehunyjuk a szemünket és soha többé nem nyitjuk ki? Hogyan is lehetnénk oly bátrak, hogy bepillantunk a ránk váró mély, értelmetlen sötétségbe és aztán folytatjuk az életünket?

Ha a sötétség az, ami ránk vár.

Mert ma már tudom, hogy nem.

A nap, amely úgy kezdődött, mint bármelyik másik nap, az volt az, amelyik levette a fátylat a szememről, és én betekinthettem a rejtélybe. Láttam valakit, akiről azt hittem, hogy elment, de ott állt közvetlenül előttem. Egy test nélküli lelket láttam, és ő mosolygott.

Talán naiv vagyok, és lehetséges, hogy a tudomány, bizonyítékok és elméletek egész sora cáfolja az igazamat, de hiszek abban, amit még a nagyanyám mondott nekem sok-sok évvel ezelőtt… hogy a szeretet sohasem hal meg, és az a szeretet vár odaát minket, amelyet élőként éreztünk. A szeretet túl van minden félelmen és fájdalmon, és ott van, hogy elkapjon, amikor zuhanunk.

S amióta ezt egy tavaszi éjszakán az erdőben megtanultam, azóta nem félek.

ELSŐ FEJEZET

AZ ELVESZTETT BABA

Eilidh

Gyönyörű idő volt azon a napon, amelyen elvesztettem a magzatomat, olyan fényesen sütött a nap, hogy a fél város kinn volt az utcákon napszemüvegben és mosollyal az arcán.

Sétálni mentem a nagy, virágos kismamablúzomban. Még csak tíz hét telt el, és túl korai volt kismamaruhákat viselni, de nem bírtam tovább várni. Vásároltam is egy-két élelmiszert, méghozzá furcsa, egymáshoz nem illő dolgokat, talán szardíniát és kesudiót, mert azzal áltattam magam, hogy kívánós vagyok. Pedig valójában nem voltam. Csak szerettem volna végre olyanokat mondani, hogy „mangón és barnamártáson élek, meg gumicukrot rágcsálok. Az ember egészen elképesztő, mi mindent képes megkívánni, amikor terhes!”

Terhes.

Tényleg állapotos voltam. Most szinte lehetetlennek tűnik.

Mindent meg akartam tapasztalni, ami vele jár; minden jelet és tünetet… a reggeli rosszulléteket, a dagadt bokát, a sátor méretű blúzokat, az álmatlan éjszakákat. Kacagni akartam azon, mekkora bugyikat hordok, és kitölteni valami női magazinban talált ostoba kérdőívet arról, hogy mekkora a valószínűsége annak, hogy lányom vagy fiam születik. Babaneveket tartalmazó könyvek fölött akartam görnyedni, szerettem volna berendezni a gyerekszobát, és megvitatni, mennyivel előnyösebb a kenguru a babakocsinál. Apró rékliket akartam venni, rugdalózókat, kalapokat, egyujjas kesztyűket és zoknikat. Csupa-csupa fehéret, egészen a huszadik heti ultrahangos vizsgálatig, amikor megtudom, hogy fiam vagy lányom lesz. Tom és én együtt nézzük majd a képernyőt, és megilletődve mondjuk egymásnak: „nézd, integet, köszön nekünk”. Felhívjuk a barátainkat és a rokonainkat, hogy elújságoljuk a baba nemét. Bekeretezzük a felvételeket és kirakjuk a kandallópárkányra. Tom az egyiket beviszi a munkahelyére, ahol a többi orvos, szülésznő és recepciós megcsodálja, és azt mondja: „kiköpött az apja”. Persze ezt még nem lehet igazán megmondani, mert semmit sem lehet látni ezeken a képeken, de ez is egyike a butaságoknak, kedves képtelenségeknek, amit az emberek mondani szoktak egymásnak, mert olyan jó beszélni róluk… a hamarosan megszülető babákról, és a velük járó reményekről, örömökről.

De legjobban arra vágytam, hogy érezzem, ahogy a kisbabám rugdal odabent. Azt mondták, apró, fodrozódó érzés, mintha egy pillangó röpködne a hasamban. Látni akartam, ahogy Tom a domborodó hasamra teszi a kezét, arca büszkeségtől ragyog, és gyengéden néz rám, a feleségére, aki egy fiúval vagy kislánnyal ajándékozza meg.

Oly sokáig, olyan hosszú ideig vártam erre, miközben körülöttem mindenki terhes volt, és úgy hordták bájos pocakjukat, mint valami koronát, én pedig ott álltam az M-es farmeromban lapos hassal. Gyűlöltem, hogy egyre soványabb leszek, ahelyett, hogy szépen kigömbölyödnék.

Kétségbeesetten vágytam rá, hogy én ők legyek, az állapotos nők: a húgom, a barátnőim, a munkatársaim, a fodrászom. Még a postás – na jó, postásnő – is a nagy pocakjával bosszantott minden áldott reggel, ahogy végignéztem, hogyan kacsázik végig az utcánkon, hogy aztán ügyetlenül bemásszon a piros postafurgonba. Egészen addig, míg egyszer azt nem mondta, hogy más munkakörbe helyezik az egészsége meg a baba biztonsága miatt, és a hivatalban fog dolgozni a csomagfelvevő pult mögött ülve. Megígérte, hogy hébe-hóba beugrik hozzám köszönni.

Megszállottan figyeltem a nők hasát, hogy lássam, olyan aranyosan, feszesen ível-e a hasuk, ahogy a terhesség kezdetén szokott, amikor még alig van púp, de már látszik. Azzal gyötörtem, győzködtem magam, hogy mindenki, de tényleg mindenki állapotos, csak én nem.

Valahányszor babakocsival találkoztam, elfordítottam a tekintetemet. Nem bíztam magamban, és féltem, hogy úgy nézek a gyerekre, azzal a sóvárgó, epekedő nézéssel, amelyet az anyák felismernek, és háborgó tekintetük azt üzeni vissza: „ez a gyerek az enyém!”

Én is olyan akartam lenni. Azt akartam, hogy a többi nő csillogó szemmel nézzen a gyerekemre és irigyeljen, hogy az egész világ királynőjének érezhessem magam, a legszerencsésebb nőnek a Földön.

Mint a húgom. Ő igazi szakértő ebben.

Katrina három évvel fiatalabb nálam. Mindketten szeretjük a gyerekeket, és mind a ketten anyák akartunk lenni egészen kicsi korunk óta. Folyton babáztunk: etettük, lefektettük vagy sétálni vittük őket kicsiny, rózsaszín babakocsijukban. Nem csoda, hogy mind a ketten úgy döntöttünk, gyerekekkel akarunk dolgozni: Katrina gyermekápolónő lett, én pedig óvónő. Nos, manapság úgy mondják, hogy képességfejlesztő pedagógus.

Katrina korán, rögtön a főiskola befejezése után férjhez ment, és féléven belül teherbe is esett. Kisfia született, egy csodaszép kisfiú, a kedvenc unokaöcsém, Jack. Mire Katrina ismét szült – ezúttal iker lányokat –, én már három éve próbálkoztam. Ahogy elnéztem, hogy tartja a rózsaszínű rugdalózóba és sapkába öltöztetett, sírásra görbült ajkú kislányokat – mindkét hóna alatt egyet-egyet –, belebetegedtem a bánatba.

Isabella és Chloe után, miközben én a negyedik lombikbébi-kezelésen vettem részt, jött Molly. Ő lett az egész család szeme fénye. Még több gratuláció, még több ünneplés, még több összejövetel következett, ahol az apám és az anyám azon tréfálkoztak, hogy az egyik lányuk mindkét lányuknak elegendő babát szült.

A gond csak az, hogy nem igazán tréfának szánták. Tudtak a küzdelmemről, csak épp a családom nem túl… hogy is mondjam… tapintatos. Nos, velem legalábbis nem. Főleg a húgom nem az. Meglehetősen könyörtelen, és mindig az orrom alá dörgöli, hogy ő milyen termékeny, mennyi kicsiny arc, kicsiny kéz és láb van körülötte, a gyerekek mennyire szeretik őt, hogyan csüggnek rajta, és milyen… értékessé teszik őt.

Én bezzeg értéktelen vagyok, meddő, s a kezem fájdalmasan üres. Üres kéz, üres szív.

– Ha lenne gyereked, megértenéd, mit érzek! – mutatott rá sírva Jack első iskolai napján.

– Az anyjukat akarják, nem igaz? – nevetett, amikor az egyik iker mellettem elszaladva hozzá futott a felhorzsolt térdével. – Egy nagynéni nem ugyanaz.

– Ne haragudj, nem arról van szó, hogy nem szívesen adnám át, csak gyorsabban megnyugszik, ha én teszem le – mondta, ha azt kértem, hogy lefektethessem Mollyt.

Közben a férje ugyanígy bánt Tommal, beleértve a vaktölténnyel való lövöldözésről szóló kegyetlen vicceket, ami ráadásul nem is volt igaz. A hosszas és alapos vizsgálatok után kiderítették, hogy velem van a probléma. Tom úgy tett, mint aki jót nevet, de aztán nagyon elcsendesedett. Hamarosan mindenféle ürüggyel igyekezett kibújni a családi összejövetelek alól. Nem tudtam érte hibáztatni.

Tom orvos, néhány évvel idősebb nálam. Nem őrült szenvedély vagy ilyesmi kergetett bennünket egymás karjaiba; jó barátok voltunk, jól kijöttünk egymással, és mindketten szerettünk volna gyerekeket. Tom már jóval elmúlt harminc, és ő sem állt túl közel a családjához, szóval abban reménykedtünk, hogy saját kis családot alapítunk, és nem leszünk többé magányosak.

Rögtön a nászút után elkezdtünk próbálkozni. Tíz év, rengeteg vizsgálat és öt mesterséges megtermékenyítési kísérlet után végre sikerült. Terhes lettem.

De a házasságunk addigra romokban hevert. Tomnak barátnője volt, és már jó ideje tartott a viszonyuk. Engem annyira megviseltek a hormoninjekciók és a velük járó tünetek, hogy megbeszélésre sem maradt erőm, nemhogy küzdelemre.

Két évvel korábban otthagytam az állásomat. A munka testileg és lelkileg is megtört, és nem mehettem folyton szabadságra. Egész nap gyerekekkel dolgoztam, mosolyognom kellett, vidámnak és kedvesnek lennem, amikor pedig a szívem folyamatosan vérzett.

Nem is beszélve a terhes mamákról, akikkel nap mint nap dolgom volt. A gyerekeikért jöttek, de nem tudtak lehajolni a kicsik szandáljáért és zoknijáért, mire én felajánlottam nekik, hogy segítek, ők pedig megköszönték és hozzátették: „sajnálom, de napról napra terebélyesebb leszek!”, és megpaskolták domborodó hasukat. Nekem pedig, az irigységtől hányingerrel küzdve, a hormonkezelésektől, az álmatlan és verejtékes éjszakáktól kimerülten is vissza kellett rájuk mosolyognom.

Felmondtam. Minden energiámat a célomra akartam összpontosítani, az egyetlen dologra, ami számított.

Négy alkalommal próbálták a babánkat belém ültetni – ők embriónak hívták, én a kisbabánknak. Négy alkalommal nem sikerült.

Nem arról volt szó, hogy a kisbaba megfogant és én elvetéltem volna. Ennyi sem adatott meg nekem. Semmi sem történt, még csak egy kis duzzanat sem keletkezett, vagy valamiféle érzés, hogy… más lennék. Semmit sem éreztem, mintha meg sem történt volna, mintha az egész – az a négy megfoganásra váró baba – csak álom lett volna. Egy álom, amely eltűnik a fényben, ahogy az álmok szoktak. Mintha soha ott sem lettek volna.

Hosszú órákon át csak zokogtam, miközben Harryvel, a legjobb barátommal egy pohár gyümölcslén osztoztunk… a kezelés alatt a bor szóba sem jöhetett. Harry barátsága segített megőrizni a józan eszemet. Tizenhárom éves korunkban találkoztunk az iskolában, tizenhat évesen jártunk is néhány hétig, de aztán úgy döntöttünk, hogy inkább csak barátok leszünk. Harry egy évvel később bejelentette, hogy meleg, mélységesen megdöbbentve ezzel az apját. Ezután körülbelül egy hétre a nagynénjéhez költözött, de aztán az apja felbukkant az ajtaja előtt és könnyek közt kérte, hogy menjen haza. Ezt a kisebb kavarodást leszámítva Harry élete simán folyt tovább. A főiskolán megismerkedett Douglasszel, aki a társa lett, és azóta is együtt élnek.

Harry és Doug nyújtott nekem menedéket a pokoljárásom közepette. Sok-sok éjszakát töltöttünk együtt szappanoperákat és érzelgős filmeket nézve, rákszirmot és kínai rizstésztát eszegetve.

Harry karjában sírtam ki magam, miközben ő egyre csak azt ismételgette: „ugyan már, ugyan már, minden rendbe jön, minden rendben lesz…”, én pedig olyan hálás voltam neki, hogy a szívemben túlcsordult az iránta érzett szeretet. Olyan volt nekem, mint a fivérem.

Amikor elmondtam neki, hogy Tomnak barátnője van, egy pillanatra visszatért a régi énje, és megkérdezte, leüsse-e. Aztán észhez tért, és felajánlotta, hogy felteszi Tom képét, mobilszámát és e-mail címét az egyik melegrandi-oldalra.

– Nem, kösz – hárítottam el az ajánlatát. – Egyszerűen tudomást sem veszek róla. Úgy teszek, mintha nem tudnám, mi folyik.

– Az sosem jó politika.

– Tudom… de most már úgysem akadályozhatom meg. A következő kezelés két hónapon belül esedékes, és nem igazán mondhatom le. Talán ez lesz az utolsó lehetőségem!

És sikerült! Ötödjére sikerült!

Ahogy a terhességi teszt kék keresztjét bámultam – egy élénkkék függőleges és egy tétova, szégyellős, „alig vagyok ott” vízszintes csíkot –, a csempézett fal mentén lassan lecsúsztam a fürdőszobapadlóra, behunytam a szemem, és olyan boldogság járt át, amilyet még sohasem éreztem.

Négy teszttel és négy kereszttel később képtelen voltam többet pisilni, és szédültem az izgatottságtól.

Tom repesett az örömtől. Egy ideig nem kellett többé későig dolgoznia, nem voltak hétvégi találkozók és konferenciák, sem túlórák. Boldogságbuborékban éltem, de még nem mertem készülni a gyerekre. Túl korai volt, és én nem akartam elkiabálni. Veszélyeztetett terhesnek nyilvánítottak, rendszeresen vizsgálatokra kellett járnom, így nem tudtam kipihenni magam.

Tom egy nap egy gyönyörű, kovácsoltvasból készült, fehérre festett bölcsővel állított haza. Csodaszép volt!

– Eváé volt – mondta, miközben óvatosan behozta. Eva Tom legjobb barátjának és egyben a násznagyunknak a kislánya. – Te is tudod, hogy nem akarnak több gyereket, ezért nekem adták. Skóciában, egy kis felföldi faluban vették. Arra gondoltam, biztos tetszene neked.

Mosolygott. Azokban a napokban újra a régi, jó öreg Tom volt. A férfi, akihez feleségül mentem.

– Tetszik. Gyönyörű. És Skóciából származik!

Gyerekkoromban, amikor a szüleim egy időre különváltak, néhány évig Skóciában éltem. Anya, a húgom és én Flora nagyihoz költöztünk Glen Avichbe, az ország északkeleti részére.

– Csak az a gond… – kezdtem habozva.

Tom zavartan nézett rám.

– Nos, azt mondják, balszerencsét hoz, ha túl korán berakják a bölcsőt a gyerekszobába. Talán felvihetnénk a padlásra.

– A padlásra? Tönkremenne. Különben is, te is tudod, hogy ez a sok szamárság a bölcsőről meg a gyerekszobáról, a fekete macskáról vagy a létráról csak egy rakás babona.

– Persze, persze hogy tudom.

De bizonytalan voltam. Az eszem azt mondta: „Ugyan, Eilidh, ne butáskodj!”, de az ösztöneim azt súgták: „Miért kockáztatnál?”

– Eilidh – nevetett Tom, és felvette a bölcsőt, hogy felvigye a gyerekszobába –, mióta vagy babonás?

– Nem tudom, csak… – Vállat vontam. Nem találtam a megfelelő szavakat.

– Nevetséges! Ugyan már! Gyere, nézd csak meg!

Felcipelte a bölcsőt a lépcsőn, át a lépcsőfordulón… a bölcsőt, amely arra ítéltetett, hogy soha ne ringjon benne kisbaba. Aprólékos gonddal helyezte el a gyerekszobának szánt helyiségben… a szobában, amely évek óta vár a lakójára.

– Tessék! Hát nem tökéletes?

Bólintottam, és mosolyt erőltettem az arcomra.

Próbáltam nem félni, de mégis féltem.

Természetesen nem a bölcső miatt volt. Nem vagyok annyira babonás, hogy elhiggyem, az tehet róla. Nem a bölcső volt az oka, és nem is az, hogy élelmiszerekkel tömött szatyrokat cipeltem haza egy forró napon. Semmi olyat nem tettem, amely indokolta volna a történteket, mondta az orvos.

Nem szabad magamat hibáztatnom, próbált meggyőzni.

De én magamat hibáztattam, de még mennyire hogy magamat okoltam, amiért nem voltam elég erős, hogy kihordjam a babát, hogy lehetőséget adjak neki az életre. Cserbenhagytam a kicsikémet, s ő most halott.

Azon a verőfényes napon három hónappal ezelőtt – egy örökkévalósággal ezelőtt – megálltam néhány percre, hogy egy kicsit tereferéljek a szomszédunkkal. Miután elbúcsúztam tőle, hazafelé indultam. A házunk felé sétálva hallottam az asszony sietős lépteit, aztán éreztem, hogy átkarolja a derekamat, mintha támogatni akarna.

– Hadd vegyem el ezeket, Eilidh drágám. Jól van, jó kislány – mondta, miközben gyengéden kivette a kezemből a bevásárlószatyrokat, és a karját még mindig a derekamon tartva bevezetett a házba. Lassan rájöttem, hogy nincs minden rendben, és akkor megéreztem, hogy valami csorog le a lábamon, és az a valami nem az izzadtság. Lenéztem, és láttam, hogy vér.

Ha fiam születik, Harrynek hívtam volna. Ha lányom, Grace-nek.

Amikor abbahagytam a sírást – három hónappal később –, felkeltem a kanapéról, hosszasan zuhanyoztam, hetek óta először felöltöztem és készítettem magamnak egy teát. A telefonommal, és egy jegyzettömbbel meg tollal felszerelkezve a konyhaasztalhoz ültem.

Tom nem volt otthon azon a hétvégén. Valami konferencia, mondta, mintha nem tudnám az igazságot, mintha ostoba lennék.

Két üzenetet írtam.

Apa, Anya!

Egy időre elmegyek. Ne aggódjatok, velem minden rendben lesz. Mihelyt megállapodom valahol, felhívlak benneteket.

Eilidh

Tom!

A házasságunknak vége. Biztos vagyok benne, hogy tudod, miért, de nem a barátnőd az egyetlen oka. Már évek óta nem működik. Mihelyt megállapodom valahol, kapcsolatba lépek a szüleimmel, és tőlük megtudhatod majd, hogy velem minden rendben van. Ne keress!

Eilidh

Aztán felkaptam a mobilom, és üzenetet küldtem Harrynek.

Egy időre elmegyek. Ne aggódj miattam, de tényleg ne, mert jól vagyok. A telefonomat nem viszem, de amint lehetőségem nyílik rá, írok neked e-mailt. xxx E.

A telefont és az üzeneteket a konyhaasztalon hagytam, és gondosan, sietség nélkül összepakoltam néhány holmimat.

Üres voltam. Üres, mint egy kagyló, mint egy kiszáradt kagylóhéj, amelyben nincs semmi, nem maradt semmi, amit adhatna.

Beszálltam a kocsiba és elindultam anélkül, hogy a leghalványabb fogalmam lett volna, hová megyek. Csak azt tudtam, hogy mennem kell.

Az autópályán többször is a szemembe ötlött az ÉSZAK útjelző tábla.

Észak.

Hirtelen rádöbbentem, hová is tartok. Hol is akar lenni a legmélyebb, legtitkosabb énem, hogy gyógyulhasson. Egész délután és kora este is vezettem.

A fények lilába fordultak, s a fenyves feketén meredt az égre, mire Glen Avichbe értem. A fehérre meszelt házikó és piros ajtaja ezernyi boldog emléket hoztak elő. Ha bármit is képes lettem volna még érezni, az a megkönnyebbülés lett volna. De zsibbadt és érzéketlen voltam.

Bekopogtam Flora ajtaján. Ő már többé nem volt odabent – réges-rég meghalt –, de Peggy nénikém még mindig itt élt. Kinyitotta az ajtót, és elakadt a lélegzete, amikor meglátta, milyen sápadt, sovány és elveszett vagyok.

Alkonyodott, az az időszak, amikor az alakok elvesztik a formájukat és kissé elhomályosulnak, mintha el akarnának tűnni a sötétségben. Én is egyike voltam azoknak a dolgoknak, amelyek lassan eltűntek. Úgy éreztem, akár az is megtörténhetne, hogy Peggy kinyitja az ajtót, és csak egy kékes, hűvös levegőfelhőt talál ott, ahol álltam.

Peggy rám mosolygott, megölelt és bevezetett a házba. Csinált egy forró, édes teát, és a világ legjobb tájszólásával beszélt hozzám, azzal, amellyel a nagyi is szokott. Addigra leszállt az éj, és koromsötét volt odakint, a skót Felföld szívének legmélyén.

Peggy felkísért a hálószobámba, ugyanabba, amelyen Katrinával osztoztunk annak idején. Arra is alig volt erőm, hogy pizsamába bújjak és beessek az ágyba. Suttogva mondtam köszönetet, de megmozdulni már képtelen voltam. Mintha ólomsúly húzta volna le minden tagomat. Behunytam a szemem.

Lassan, nagyon lassan Skócia elkezdett belém szivárogni. Beburkolt, körülölelt és szorosan tartott: a hangok és illatok ugyanúgy megnyugtattak, ahogy gyerekkoromban is.

Álomba merültem a paplan alatt, amely dohos illatot árasztott, de jó, olyan nagymama fajta dohos illatot.

A hosszú-hosszú hetek álmatlanul töltött éjszakái után teljes tizenkét órát aludtam. Amikor másnap hajnalhasadáskor felébredtem, ismét elviselhetőnek éreztem az életet.

Igaz, alig-alig, de mégis elviselhetőnek.

Úgy éreztem, hogy talán egy pillanatra sikerült megállítanom az eltűnési folyamatot. Talán mégsem veszek bele a semmiben, nem szűnök meg létezni.

Talán az élet ad nekem egy második lehetőséget.

MÁSODIK FEJEZET

AZ ELVESZTETT ANYA

Jamie

Tudtam, hogy elment, amikor megláttam, hogy hiányzik a kép a nappali faláról. Minden más holmija – a vásznak, a festékek, az ecsetek, a lakkbenzines üvegek, a ruhái és kötényei –, minden ott volt még. De a festmény eltűnt.

Nem fog visszajönni.

Téli ruhába öltözött fiatal lányt ábrázolt a kép, akinek az arca kipirult a hidegtől, miközben a befagyott tavon korcsolyázott. Janetnek valahogy sikerült megragadnia és átadnia mindent: az élmény örömét a lány arcán, annak tudatát, hogy vékony jégen korcsolyázik, és a dacot, amellyel azt üzente: „meg merem tenni”. A csípős, hideg levegőt, a téli táj varázsát, a hóborította ágakat, a rózsaszínes-sárgás eget és a téli fák sötét árnyait a távolban…

A festmény bemutatta Janet összes tehetségét, bizonyította, milyen ígéretes festő. A kép a vizsgakiállítás része volt, amikor befejezte a londoni Slade képzőművészeti iskolát. Mindenki tudta, hogy Janet Phillips olyan művész, akire oda kell figyelni, aki viszi valamire.

És vitte is.

Három évvel a diploma megszerzése után már keresett festő volt, London egyik drága kerületében lakott, és elárasztották munkával. Képei igazak, őszinték és csodálatosak voltak.

A művészete jelentett számára mindent; képes volt átfesteni az éjszakát, és hajnalban a műteremben levő kanapén ledőlni aludni. Ha dolgozott valamin, nem tudott másra gondolni, és senkit, semmit sem látott.

De három év megfeszített munka után kezdte úgy érezni, hogy túlhajtotta magát. Boldog volt ugyan, de testileg és lelkileg is kimerült. Anne, az ikertestvére meggyőzte, hogy pihenésre van szüksége, és rávette, hogy a barátaikkal utazzanak el Skóciába nyaralni.

Ekkor találkoztunk, és mindkettőnk élete fenekestől felfordult.

Egyik este munka után besétáltam a kocsmába. A pultnál ültek polárdzsekiben, vízhatlan nadrágban és turistacipőjükben, amelyet szinte egyenruhaként viseltek azok, akik délről jöttek. Néhány whiskyspohár volt előttük.

Ugye hallottak már az első látásra szerelemről? Az emberek vitatkoznak, hogy létezik-e vagy sem.

Nos, létezik.

Esküszöm, egyetlen pillanat műve volt beleszeretni. Pedig még csak nem is vagyok romantikus típus. Inkább csendes meg ilyesmi. Félénk. Úgy neveltek, hogy a lehető legmélyebbre rejtsem el az érzelmeimet, mint egy igazi skót férfi. Akkoriban még csak nem is vágytam rá, hogy komolyabb kapcsolatba kezdjek valakivel.

És mégis, ott volt ő, ott voltam én, s abban a pillanatban minden megváltozott, és már semmi nem volt ugyanaz többé.

Beszélgetésbe elegyedtünk, és három órával később még mindig együtt voltunk. Anne és a barátaik visszamentek a szállodájukba, mi pedig sétálni indultunk a partra. A lányok mindentudón mosolyogtak, homályos célzásokat tettek, de nem törődtünk velük. Én még a kocsmában lévő emberekkel sem törődtem, akiknek a többsége a születésem óta ismert, és tudtam, hogy amint távozunk, rajtam fogják köszörülni a nyelvüket. Semmivel sem törődtem, csak azzal, hogy tapodtat se mozduljak Janet mellől.

Néztem a párnámon szétterülő haját, melynek érett gabonaszíne a nyári búzamezők aranyát idézte. Néztem az arcát, ahogy alszik. Egész éjjel őt néztem.

Néhány nappal később visszament Londonba, otthagyva engem egy szürke, élettelen világban, amelyben kábán tévelyegtem, nem tudva, mit csinálok, hová megyek.

Csúnyán megégettem a kezem. Kovács vagyok, mint az apám, és a mi munkánkban jobb, ha odafigyel az ember arra, amit csinál, különben könnyen megsérülhet.

Dr. Nicholson mosolygott, miközben bekötözte a karomat. Az egész falu tudott Janetről és rólam. Glen Avichben már csak így mennek a dolgok.

– Nem te vagy az első, és nem te leszel az utolsó – mondta.

Ránéztem.

– Aki valami ostobaságot csinál – magyarázta. – Tudod, harminc évvel ezelőtt, amikor Johnt megismertem, az egyetemről jövet elfelejtettem leszállni a vonatról, és végül a tengerparton kötöttem ki. Az apámnak két és fél órát kellett vezetnie, hogy értem jöjjön és hazahozzon. Kész is vagyunk, ez egy szempillantás alatt meg fog gyógyulni.

Néhány kábulatban töltött hét, sok-sok, a kocsmában töltött búfelejtő este… és sok-sok macskajajos nap után Janet visszatért.

Kinyitottam az ajtót, és ott állt. Aranyló haj, búzavirág szem… mint egy tündérmeséből kilépett hercegkisasszony. Londonból autózott idáig. Csak egy kis, ruhákkal teli táska volt nála, de hozta a festékeit, a vásznait és néhány festményét is.

Ijedtnek tűnt. Nyilvánvaló volt, hogy tart attól, hogyan fogok reagálni a felbukkanására. Éreztem, milyen feszült a teste, amikor magamhoz öleltem és megcsókoltam, aztán az is éreztem, ahogy ellazul a karomban. Rám nézett és arcát elöntötte a megkönnyebbülés. Leolvashatta az arcomról, hogy repesek az örömtől, amiért ismét láthatom.

Megkönnyebbültnek tűnt, de nem boldognak.

Még be sem jött, a küszöbön álltunk, amikor kibökte: – Terhes vagyok.

Megfordult körülöttem a világ, de mielőtt a józan eszem reagálhatott volna a hallottakra, szélesen elmosolyodtam. Janet nem mosolygott vissza. Nem tűnt boldognak.

Terhes volt, de boldog nem.

Belefogtunk ebbe az új, váratlan életbe. Eleinte olyan volt, mintha víz alatt léteznénk: meglepő, képlékeny és nem tervezett. Rendbe hoztam, kifestettem és műteremmé alakítottam a vendégszobát. Janet megpróbált festeni, de a reggeli rosszullétek – valójában egész napos rosszullétek – nagyon megnehezítették a dolgát. Folyton kimerült volt, és vagy a kanapén feküdt, vagy a fürdőszobában hányt. Hamarosan fel is adta a festést.

Édesanyám nem várt áldásnak bizonyult ebben a helyzetben. Szívélyesen fogadta Janetet, és minden tőle telhetőt elkövetett, hogy be tudjon illeszkedni. Janet megkedvelte és jó barátok lettek. Együtt mentek teázni és fagyizni a helyi kávézóba, Aberdeenbe vásárolni, vagy csak elüldögéltek és tereferéltek anyám konyhájában, miközben én dolgoztam.

A helyi lányokat ugyancsak meglepte a londoni nő hirtelen felbukkanása, a szőke haja, elegáns ruhái. Ők egyáltalán nem fogadták olyan szívélyesen Janetet, mint az anyám. Shona, a nővérem szerint azért, mert nem tetszett nekik, hogy egy jövevény elhalászta az amúgy is kevés szóba jöhető agglegények egyikét. Én persze nem így gondoltam, de Shona azt állította, hogy a férfiak ilyen tekintetben teljesen használhatatlanok… sohasem látják meg a lényeget. Úgy tűnt, az anyám az egyetlen, akiben Janet igazán bízik. Gondolom, ez ellenkezik a hagyományos gonosz anyós képpel.

Janet így is boldogtalan volt.

Láttam rajta, az anyám és a nővérem is látta, és mindenki más is. Az emberek értetlenül álltak előtte és találgatták, mi a fene oka lehet a boldogtalanságának, hiszen mindene megvan: egy férfi, aki isteníti és alig várja, hogy feleségül vehesse, egy hamarosan megszülető kisbaba, egy szép otthon.

Én viszont megértettem. A terhesség mindent kivett belőle, a baba elszívta az utolsó csepp erejét is. Mivel a művészete is teljes energiabedobást követelt tőle – érzelmileg, testileg és lelkileg is –, a kettő egyszerűen nem létezhetett egymás mellett. Olyan volt, mint akit kifacsartak.

Nem sokat tudtam a terhességről, csak a nővéremet láttam, amikor hazalátogatott Aberdeenből, és egy kis fáradtságot meg hányingert leszámítva úgy tűnt, ő remekül van. Boldog. Nem akartam Janetet a háta mögött kibeszélni, de muszáj volt segítséget kérni az anyámtól. Tanácstalan voltam.

– Néha előfordul. Semmi gond nem volt, amikor téged hordtalak, de Shonával… végig rosszul voltam, akkora, mint egy ház és folyton kimerült. Ő volt az első gyerekem… egyszerűen nem voltam felkészülve rá. De aztán, amikor megszületett, olyan boldog voltam, hogy minden kellemetlenségről megfeledkeztem. Apád meg én néha próbáltunk fennmaradni csak azért, hogy nézzük…

Janettel nem így történt. Egyáltalán nem tűnt úgy, hogy jobban lenne, amikor a baba megérkezett. Maisie több mint huszonnégy órás vajúdás után született, Janetnek rettenetes fájdalmai voltak, és én nem tudtam segíteni neki. Mire mindennek vége volt, Janet teljesen kimerült, de a kórházi szabályok szerint ott kellett hagynom őt, és csak másnap mehettem vissza. Maisie-t is minden bizonnyal megviselte a világrajövetel, mert Janet karjában vagy a mellén sem akart megnyugodni. Amikor otthagytam őket, Janet egyenes derékkal ült a kórházi ágyon a karjában tartva a babát, és amikor másnap bementem, ugyanebben a helyzetben találtam, a karjában a babával, a szeme alatt sötét karikákkal. Úgy festett, mint aki mentem összeesik. Azt mondta, egész éjjel fogta a babát, mert valahányszor megpróbálta letenni, Maisie sírva fakadt. Annyira félt, hogy elalszik és leejti a kicsit, hogy folyamatosan csipkedte magát, de olyan erősen, hogy mostanra a karja csupa lila duzzanat volt. Nem akartam elhinni.

– A nővérek egyáltalán nem segítettek?

– Nem kértem őket.

Ahogy a karomban tartottam az én gyönyörű, édes, csodálatos kicsi lányomat, nem tudtam, melyik érzés erősebb bennem: a születése miatti boldogság vagy az anyja elmeállapota miatti aggodalom.

Gyötrelmes hónapok következtek. Úgy tűnt, Janet elvégzi a kötelezettségeit Maisie-vel szemben, de nem túlzottan élvezi. Megetette, tisztába tette, felvette a kislányt – szóval rendesen ellátta –, de nem látszott rajta… nos, hogy ugyanúgy el lenne ragadtatva tőle, mint mi. Én, az anyám és Shona… és mindenki más is a faluban, de komolyan. Maisie annyira csinos kislány volt… most is az. Haja ugyanolyan szőke volt, mint az anyjáé, de a búzavirág szemét már nem örökölte, a szemét tőlem kapta… szürkét, amilyen az apámé is volt.

Janet egyre gyakrabban hagyta rám Maisie-t, vagy bízta az anyámra, amikor nem dolgoztam. Még azt is megpróbálta elintézni, hogy néhány napra a nővéremnél maradhasson Aberdeenben, de nemet mondtam rá. Maisie még csak három hónapos volt, túl korai lett volna másnál hagyni.

De Janet akkor sem festett, amikor valaki más vigyázott a kislányra. Arra mentem haza, hogy a házban minden a feje tetején áll, és Janet a műterem ablakánál ült, rajta volt a köténye is, de egyetlen ecsetvonást sem festett.

Összetörte a szívemet. Borzasztóan éreztem magam, iszonyatos volt a tudat, hogy valami, ami velem történt – egy szenvedélyes éjszaka –, őt ilyen boldogtalanná tette. Tudtam, hogy nem az én hibám, és azt is, hogy mindent megteszek, hogy Janet jobban érezze magát, de ez nem enyhítette a bűntudatot.

Olyan volt, mintha egy gyönyörű trópusi madarat akaratlanul bár, de ketrecbe zártam volna, és az most haldokolna.

Egyik este nem bírtam tovább és neki is elmondtam. Sírva fakadt és megfogta a kezem.

– Nem, nem, ez nem a te hibád – zokogta zaklatottan. – Nem a te hibád és nem is Maisie-é. Én igazán igyekszem, és majd még keményebben próbálkozom. Az a gond, hogy már nem tudom, ki is vagyok. Festeni akarok, de semmi sem jön. Összeszedem magam, ígérem.

A következő egy évben valamivel jobbra fordult a helyzet. Janet teljesen váratlanul visszatért az életbe. Újra festeni kezdett. Egész álló nap festett, és éjszaka is folytatta. A szín visszatért az arcába. Tíz percre leült velünk vacsorázni, aztán sietett is vissza a vásznaihoz. Nagyon hiányzott, és szégyenletesnek találtam, hogy semmi időt nem tölt Maisie-vel és velem… de örült a szívem, hogy megint boldognak látom.

Maisie már megtanult járni. Aranyszőke haja glóriaként keretezte édes kicsi arcát, és az ember elveszett, ha a gyönyörű szürke szemébe nézett. Gyakran kereste a mamáját, a lábába kapaszkodva próbálta megakadályozni, hogy felmenjen a műterembe. Láttam rajta, mennyire hiányzik neki Janet, de ennek ellenére általában vidám kis teremtés volt, akit nem zaklatott fel túlságosan az anyja állandó távolléte.

Janet kezdett Londonba járni. Havonta-kéthavonta odaautózott, hogy új festményeit bevigye a galériába, részt vegyen valamilyen eseményen, vagy csak azért, hogy találkozzon a barátaival. Egyszer felajánlották neki, hogy rendezzen egy kiállítást. Öt teljes hetet töltött odalent délen anélkül, hogy egyszer is hazajött volna, ráadásul újabb és újabb kifogásokkal állt elő, hogy miért ne látogassuk meg.

Megrémültem, hogy elmegy és magával viszi Maisie-t. Éjszakánként nem tudtam aludni, mert attól rettegtem, reggel, mire felébredek, nem lesznek ott.

– Mindannyian leköltözhetünk Londonba – javasoltam. – Találok ott magamnak munkát. Ha ezt akarod, ha ez boldoggá tesz téged…

– Ó, Jamie, gyűlölnéd Londont. Te is tudod.

– De ha London az, ahol te…

– Elég legyen, Jamie! – csattant fel. – Még csak hallani sem akarok róla, ez a lehetőség szóba sem jöhet!

Tudtam, ez mit jelent. Nem akarja, hogy vele menjek.

Elment, ahogy tartottam is tőle. De itt hagyta Maisie-t.

Néhány ruhát vitt magával, a festményeit és a macskáját. Elvitte a macskáját, de itt hagyta a tizennyolc hónapos lányát.

Megkönnyebbültem, ugyanakkor zavar töltött el és elborzadtam.

Azon a napon elhatároztam, hogy mostantól csak ketten leszünk: Maisie és én. Ketten leszünk egy család. Nincs szükségünk senki másra. Természetesen ott van nekünk az anyám és a nővérem, meg az összes barátunk a faluban, de mi ketten csinos kis egységet teszünk ki, és nem fogjuk megengedni, hogy bárki is befurakodjon közénk és fájdalmat okozzon nekünk.

Eleinte Maisie folyton az anyja után kérdezősködött, aztán Janet emléke lassan, fokozaton elhalványult a kis agyában, és egyre kevesebbet kérdezett az anyjáról, végül pedig abbahagyta. Nem mondtam neki semmit. Talán gyávaság, de mit mondhattam volna? A mamád azért ment el, mert boldogtalan volt itt, és Londonban akart lenni, festeni akart. Igen, itt is festhetett volna, vagy magával vihetett volna minket Londonba… vagy csak téged, bár azzal meg is ölt volna… de nem tette. Miért? Mert nem akarta, hogy mellette legyek, és téged sem akart.

Elhatároztam, ha Maisie valaha is kérdezősködni fog, keresek valami mentséget Janet viselkedésére. Nem azért, hogy Janetet kíméljem, hanem azért, hogy Maisie-t.

A különös az, hogy Janet önzése és annak kegyetlensége, hogy elhagyta a gyerekét egyben azt is jelenthette, hogy megtarthattam Maisie-t, szóval ilyen furcsa, kifacsarodott módon mégiscsak hálás voltam neki.

Most csak ketten vagyunk, mivel három évvel ezelőtt váratlanul meghalt az anyám. Azóta még közelebb kerültünk egymáshoz. Ő az én életem.

De amikor Maisie már ágyban van és a tűz parázslik, csak ülök a kandalló előtt a kezemben egy pohár whiskyvel, a zsarátnokot bámulva, és belül jeges ürességet érzek, magányt, amely lassan beszivárog a csontjaimba. Úgy érzem, mintha lassan távolodnék az élettől, visszautasítanám, mintha az túl veszélyes lenne, valami olyasmi, amelyet csak egy bolond kockáztatna.

Megfagytam és az a szándékom, hogy maradok is ebben az állapotban. Biztonságosabb és van egy lányom, akire gondolnom kell. Többé soha senki sem fogja összetörni a szívünket!

HARMADIK FEJEZET

ANYA ÉS FIA

Elizabeth

Három éve vagyok immár halott, ha úgy számolom az időt, ahogy ti.

Az ember teljesen másképp érzékeli az időt, amikor halott; egy örökkévalóság sűrűsödik bele egyetlen másodpercbe, az éjszakák és a nappalok örökös szürkületben telnek.

Szörnyen fájdalmas volt, hogy távoznom kellett, s hogy magára kellett hagynom Shonát és Jamie-t.

Hatvanöt éves voltam, még nem olyan öreg, igaz, már nem is fiatal. Boldog életem volt, mindent elértem, amit akartam, csak az bántott nagyon, hogy el kellett hagynom a gyerekeimet és nem gondoskodhattam tovább róluk.

Tudom, hogy felnőttek már, de érzi-e valójában egy szülő úgy, hogy a gyermeke felnőtt? Készen áll-e egy anya valaha is arra, hogy elhagyja őket? Annyira meghatározza az egész világunkat az, hogy életben vannak-e a szüleink, akik egyfajta sorompót képeznek köztünk és a halálunk közt. Ha ők elmennek, mi következünk a sorban. Nincs többé védelem. Magunk vagyunk, kitéve a sors szeszélyeinek.

És ott volt Maisie. Nem akartam magára hagyni a szegény, anyátlan csöppséget. Nos, természetesen volt anyja a drágámnak, de olyan, aki nem igazán aggódott miatta… valójában egyáltalán nem izgatta magát miatta.

Gondolom, gyűlölnöm kellene Janetet, de nem teszem. Egyébként sem könnyű negatív érzelmeket táplálni, amikor az ember halott, és egyetért mindennel, miközben végtelen békét és biztonságot érez.

De úgy tisztességes, ha elmondom, akkor sem gyűlöltem vagy nehezteltem rá, amikor még éltem. Hihetetlenül megkönnyebbültem, amikor Maisie nélkül ment el. Nem tudtam aludni éjszakánként, attól félve, hogy magával viszi a kislányt, és mi nem tilthatjuk meg neki, hisz végül is Maisie az ő gyermeke. Az is nyilvánvaló volt, hogy Janet boldogtalan itt Jamie-vel. De hogyan is költözhetett volna a fiam Londonba? Az olyan lett volna, mintha az egyik fánkat, az egyik gyönyörű fenyőt, amely errefelé a hegyoldalakat borítja, megpróbálnák kivenni a helyéről és átültetni valami külvárosi kertbe. Jamie boldogtalan lett volna ott… de akkor is ment volna. Janet megkímélte ettől a fájdalmas lehetőségtől; elment és itt hagyta nekünk Maisie-t. Egyébként se nagyon érdekelte a kislány, már akkor sem volt fontos számára, amikor a kis élet megfogant benne, és ez később sem változott.

Akár valamiféle szörnyetegnek is nevezhetném, természetellenes teremtménynek, akiből hiányzik az anyai ösztön. De az élet megtanított a könyörületre. Ki állítja azt, hogy minden nő tudja, hogyan kell anyának lenni, vagy azt, hogy anya akar lenni?

Egyetlen éjszaka… egyetlen éjszaka volt minden, ami Janetnek jutott, és én még emlékszem, milyen fiatalnak és meggondolatlannak lenni, amikor az élet olyan erősen áramlik át az emberen, hogy muszáj mélyen és teljesen megélnie a dolgokat. Egyetlen éjszaka, szerelem első látásra, a whisky és a Felföld szépsége… ez hirtelen mind körülvette Janetet, és a feje tetejére állította az életét.

Kik vagyunk mi, hogy előírjuk neki, hogy boldognak kell lennie? Hogy könnyed természetességgel kellene fogadnia az anyaságot, ahogy én tettem a gyerekeimmel vagy Shona az övéivel? Az emberek ujjal mutogattak rá és megvetették, mintha nem tudnák, hány olyan nő van, aki csak színlel. Tettetik a boldogságot, színlelik, hogy ezt az életet akarják – a feleség és anya életét –, mert ezt várják el tőlük. Meghajolnak és betörnek, hogy beilleszkedjenek abba a sablonba, amelyet az anyjuktól vettek át. A boldogtalanság, az önmegtagadásban töltött élet anyáról leányra öröklődik.

Janet képtelen volt így élni. Művész volt. Ahogy azt mondanánk rá, hogy „emberi lény” vagy azt, hogy „nő” – alapvető tulajdonságok, amelyek meghatározzák a létének lényegét –, úgy azt is mondhatjuk Janetre, hogy „művész”.

Ismertem valakit, aki olyan volt, mint ő. Egy fiút, akivel együtt jártam iskolába, és aki képtelen volt a hegedülésen kívül másra gondolni. Az apja is hegedült, az anyja csodálatosan énekelt, és mindannyian szerették a zenét. De vele más volt a helyzet. Csak a zenének élt. Biztos vagyok benne, ha elvették volna a hegedűjét, lassan elsorvadt és belepusztult volna. Végül híres hegedűművész és zeneszerző lett belőle, és most Glasgow-ban él. Három gyereke van. Merthogy látjátok, nyugodtan játszhatott tíz órát egy nap, és utazhatott szerte a világban, és csak a zenének élhetett, miközben a felesége nevelte a gyerekeket. Lehet egyszerre művész és családapa, mert férfi. De egy női művész, ha gyereket akar, abba kell hagynia, nem élhet a szenvedélyének, kénytelen félretenni a művészetét, hogy eleget tegyen a nagyobb kihívásnak, a gyerekei nevelésének. Néhányan hajlandók ezt megtenni, mások, mint Janet is, nem.

Fogalmam sincs, milyen érzés lehet, ha az ember kényszerítve érzi magát, hogy feladja a szenvedélyét, a létének lényegét. Csak feltételezem, hogy olyasfajta érzés lehet, mintha meghalna a lelke. Láttam, ahogy ez történik Janettel. Hogyan is ítélhetném el őt? Az egyetlen szenvedély, amelyet valaha is ismertem, az a családom – James és a gyerekek –, és az otthonom, a világnak ezen az alig ismert, eldugott kis csücskében, és annak minden szépsége. Nem tudom, milyen érzés lehet, ha az embernek fel kell adnia a