Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Schöpflin Aladár

VIHAR AZ AKVÁRIUMBAN

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-406-1 EPUB
ISBN 978-963-559-407-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás
1939

a borító Budapest 1900 körüli térképe
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

Az újságíró jó tizenegy óra tájban ébredt. Első dolga volt hosszasan köhögni, aztán az orrát fújta, elhasznált egy egész zsebkendőt, közben nagyokat prüsszentett. Előbb valami általános rossz érzése volt, később lassankint ráeszmélt, hogy a feje fáj és a gyomra émelyeg. Felhajtott egy nagy pohár vizet, bevett egy aszpirint és fejét visszahajtva a párnára, hangosan így szólt:

- Szamár vagy!

Aztán szavak nélkül ilyeneket mondott önmagának:

- Szamár vagy. Mindig szamárságokat csinálsz. Miért jöttél ide ebbe az istenverte házba? És ha már idejöttél, mibe keveredtél bele mindjárt első nap? Pihenni akartál, kitisztítani szervezetedből a sok alkoholt, koffeint, nikotint és mindenféle más mérget, kitisztítani lelkedből a léhaságot, cinizmust, gyűlölködést és görcsös emberszólást. El akartál egy időre szabadulni a szerkesztőség verejték-, papír-, nyomdafesték- és gonoszságszagú levegőjétől. A féltékeny, irigy kollégáktól, akik szüntelenül csámcsogva rágják egymás máját, ülnek a kávéházban vagy a klubban és lesik, mikor mondhatnak valakiről valami disznóságot. Önmagadtól, aki magad is cselekedted évek óta, amit a többiekben útálsz. És dolgozni akartál, nem riportot, nagyképű okoskodó cikket, garasos tárcát, hanem meg akartad írni azt a valamit, azt a szépet, tisztát, bölcset, magad se tudod, regényben-e, színdarabban-e, azt a valamit, amit kebledben melengetsz sok év óta, amiről azt hitted, a te küldetésed elmondani és aminek kedvéért tíz év előtt, mint naiv, lelkes ifjú otthagytad apád-anyád bánatára abszolutórium nélkül az egyetemet. Tíz éven át toltad át a felelősséget azért, hogy még mindig nem írtad meg, a szerkesztőségi munkára, a kollégákra, az anyagi gondokra. Most legalább tudhatod, hogy csak magad vagy felelős, a léhaságod, a jellemgyöngeséged.

- Most idejöttél, hogy félredobd megszokott életmódodat, pihenj, tisztálkodj, élj magányban, beszélgess önmagaddal, a lelkiismereteddel. Ehelyett már az első este belekeveredsz egy lumpoló társaságba, olyan emberekkel, akikhez semmi közöd, nem érdekelnek, nem rokonszenvezel velük, nem is mulattatnak, összeülsz velük, mert véletlenül ebben a penzióban laknak, melyet, mint jó, egészséges pihenő-helyet ajánlottak neked. Engeded, hogy belekeverjenek egy teljesen értelmetlen éjszakázásba azon a címen, hogy ismerkedni akarnak az új lakótárssal. Teleszívod magadat borral, barackpálinkával, feketekávéval, elszívsz egymásután ötven cigarettát és most undorodsz a saját alkohol-, nikotin- és izzadságszagú testedtől és attól az ostoba frátertől, aki az este - Kalmár János, jónevű fiatal újságíró - összeállt, ivott ezekkel, gajdolta buta énekeiket, táncolt a hervadt, apadós erotikájú nőikkel, együgyű közhelyeket sugdosott a fülükbe, politizált az újságból politizáló férfiakkal és úgy alkalmazkodott alantas tónusukhoz, korlátolt intelligenciájukhoz, hogy már egyenlő lett velük.

- És most itt fekszel, utálod magadat és utálod őket. Miért utálod őket, mikor magad se vagy különb? Egy vagy közülük, de ők különbek, mint te, mert legalább őszintén, meggyőződésből élik az életformájukat, élvezik, ami nekik élvezet, kerülik, amit nem szeretnek. Te pedig hipokrita vagy, meggyőződés nélkül csinálod, amit csinálsz, arról képzelődöl, hogy valami felsőbbrendű vagy, élvezed azt, amit megvetsz és közben tudod, hogy el fogsz zülleni, sohasem lesz belőled más, mint kuli a kulik között.

Mindezt az újságíró természetesen nem ilyen sok szóval és még ennyire sem kerek mondatokban mondta magának. Sokkal rövidebben és tömörebben, de ha leírta volna, körülbelül így írja le. A végén hangosan foglalta össze újra a véleményét:

- Szamár vagy.

Még nem készült el önmaga szidásával, mikor zörgettek az ajtaján. Ingerülten szólt ki:

- Ki az?

- Én - felelte egy női hang.

- De ki az az én?

- Hát nem ismeri a hangomat?

Ez a kérdés kicsit tréfás-kacéran hatott. Az újságíró nem is annyira a hangot ismerte fel, hanem a beszédmódot. Berta asszony, a penziósné volt.

- Azonnal! - kiáltott ki az újságíró és kiült az ágy szélére. Ajtót akart nyitni, de Berta asszony nem várta meg, az ajtó nem is volt kulcsra zárva, egyszerűen benyitott rajta. Az újságíró érezte, hogy most komikus figura, hirtelen a paplan alá bújt és szégyellte magát. Berta asszony ebből nem vett észre semmit, nem figyelt az újságíró kelletlen arckifejezésére, azon a kedélyes, barátkozó hangon szólt hozzá, amelyet az este megütött. Kacérkodó hangnak is lehetett volna nevezni, ha a nő elhasznált, szikár külseje, előálló két pofacsontja, elhamvadt fényű szeme, - egész lénye nem mondott volna ellent mindennemű kacérságnak. Berta asszony azok közül a nők közül való volt, akiknek csak a ruháján venni észre, hogy nők.

- Jó reggelt, lusta fiatal ember.

Az újságíró morgott valamit, amit úgy is lehetett érteni, hogy: kézit csókolom.

- Hát felébredt? - folytatta ugyanazon a kedves hangon Berta asszony. - Remélem, jól aludt. Kár, hogy nincsenek a mennyezeten gerendák, különben megkérdezném, megszámlálta-e őket. Jól mulatott az este?

- Jól - kaffantott az újságíró.

- Lehet is nálunk jól mulatni. Nagyon kedves emberek laknak itt nálunk a penzióban. Láthatta, csupa úriemberek. Színésznőnk is van, tudja, hogy a Terka, az a szép szőke, színésznő? De igazán, megjelent az arcképe a Színházi Életben is. Nem látta? Persze, hogy is emlékezhetne rá? No, és az uramhoz mit szól?

Az újságíró nem szólt hozzá semmit.

- Azt tudja, hogy ügyvéd? Pesten van irodája, innen jár be reggel, szegény. Az iroda elég jól megy. Van két házgondnoksága is, finom budai házak. Különben ezt úgyis tudja. Úgy láttam, jól összebarátkoztak az éjjel. Nem?

Az újságíró ámuldozott magában. Mi az istennyilának jött be hozzá ez a nő? Mit akar a szapora fecsegésével? Amint azonban a férjét említette, valahogy sejteni kezdte, hogy az asszony meg akar tudni tőle valamit a férjéről. Fogalma sem volt róla, mit, de azt már tudta, hogy ha tud is valamit, nem fogja megmondani. Résen állt.

- Az uram nagyon közlékeny természetű. Különösen, ha iszik egy kicsit. Biztosan elmondott magának valami bizalmas dolgot. Ugye, emlékszik rá?

- Nem igen emlékszem én semmire - tért ki az újságíró. Tisztulni kezdő öntudatában szavak, majd képek rebbentek fel, elébe idéződött az ügyvéd ital-fényes szeme, a mozgó szája fölött a furcsa Hitler-bajusszal, cigarettától rekedt hangja. Tudta, hogy az ügyvéd csakugyan mondott neki valami nagyon személyes dolgokat, valami vallomásféléket, de a tartalmukra csak homályosan emlékezett, inkább csak az érzékeny, szentimentális hang volt a tudatában.

- Sokat ittam, kótyagos volt a fejem - mentegetőzött. - Azt hiszem, a férje - mi is a neve? Ugye, Károly? Igen, Károly is jócskán italos volt, zavarosakat beszélt, nem lehet rá visszaemlékezni.

- Szóval, nem akar róla beszélni! - sértődött az asszony. - Olyanokat mondott, amiket nekem nem szabad hallanom?

- Eh, dehogy! - mondta bosszúsan az újságíró.

- És ha segítek a memóriájának? Én a szalonban, a zongoránál ültem, éppen egy tangót játszottam, éjfél után volt már, maguk ketten az ebédlőben az asztalnál iszogattak. Az uram odahajolt magához, suttogva beszélt, hiába hegyeztem a fülemet, nem hallottam egy szót sem, persze zongoráztam, de annyit láttam, hogy valami olyat beszél, ami nagyon izgatja, egészen el volt érzékenyülve.

- A sok italtól - szólt közbe az újságíró.

- Az ám, az italtól. Az csak megoldotta a nyelvét. Amit mondott, az biztosan józanul is igaz. Még mindig nem emlékszik semmire?

- Nem én.

- Arra sem, hogy én hirtelen abbahagytam a játékot? Hogy fölkeltem és közelebb jöttem magukhoz?

- Arra sem.

- És akkor hallottam egy szót. Valami gyerekről beszélt az uram.

Az újságíró most kezdett emlékezni.

- Nem emlékszem semmiféle gyerekre.

- Szóval, férfi-szolidaritás. Holló a hollónak... Nem akar semmiről tudni.

- De asszonyom, ha olyan kíváncsi, miért nem kérdi meg az urától? - kérdezte most már majdnem haragosan az újságíró.

- Ahogy az nekem elmondaná! Éppen nekem a világon! Maguk férfiak úgy összetartanak az asszony ellen, mint a szabadkőművesek. Ha maga tudná, hogy én hogyan szenvedek!

Berta asszony hangjában most az a reszketés volt, amely után a könnyek következnek. Az újságíró úgy érezte magát, mintha iszapba került volna. Belekeveredik valami piszkos magánügybe, amihez semmi köze s mégis erőszakkal belemártják s attól kell félnie, maga is piszkos lesz tőle. De megfogadta, hogy nem engedi magát. Arra gondolt, hogy megszökik ebből a penzióból. De bolond volt, előre kifizette egy hétre a szállást és ellátást s nem volt olyan sok pénze, hogy ezt csak úgy odadobja. A jó Isten akárhova tegye ezt az átkozott helyet!

- Nagyon sajnálom, asszonyom, ha szenved, bár sejtelmem sincs, mitől és miért. De hogy segíthetnék én rajta? Hiszen még huszonnégy órája sincs, hogy ismerem magukat.

- De máris az uram pártján áll. Máris ellenségem!

Az újságíróban belül, kívül észre nem vehetően, olyan mozdulat támadt, hogy kilöki a szobából ezt az asszonyt, az égető kíváncsiságával, affektált bánatával együtt. Elfojtotta ezt a mozdulatot; nem, azt mégsem lehet. Mégis csak asszony és szenved. Mert, hogy csakugyan szenved, azt érezte az affektált hangján keresztül. Berta asszony nemzetiszínházi hangsúlyokkal beszélt, a Márkus Emília hangsúlyaival mondta ki valódi érzését. Ez a megfigyelés volt az első, ami némi érdeklődést keltett benne az asszony iránt. Ez pedig, mintha érezte volna, fokozta a hangja pátoszát.

- Milyen boldogtalan vagyok! Élek az urammal már húsz év óta és nem tudok róla semmit. Nem ismerem egy gondolatát sem. Nem tudom, mi van a fejében, - néha szeretném feltörni a koponyáját, hogy megnézzem, mit rejteget. Nem beszél velem, csak családi vagy anyagi ügyekről, napi eseményekről, penzió-pletykákról, pedig tudom, hogy van külön élete, amelyet eltakar előlem, soha nem fogom megtudni. Tudja, milyen rettenetes dolog ez? Hozzá vagyok kötözve egy emberhez, aki tele van titkokkal, amelyekről velem nem közöl semmit. Reggel bemegy a városba, este hazajön, mit csinál közben? Kivel találkozik? Mit beszél vele? Néha idetelefonál, hogy fontos ügyek miatt bennmarad, az irodában alszik. Mit tudom én, mik azok a fontos ügyek? Mit tudom én, kivel tölti az éjszakát?

- Helyben vagyunk. Féltékenység - gondolta az újságíró, de nem szakította félbe a szavak bő áradatát. Tetszett neki, hogy folyton Márkus Emíliát hallja s megjegyezte, hogy Berta asszony némelyik mondatát most már széles kézmozdulatokkal is kíséri.

- De hát miért is mondom el mindezt magának! Maga az uram pártján van. Falaz neki!

Berta asszony ezt már a saját természetes hangján mondta. Bosszúsan felállt. Az ajtóból visszafordult:

- Kelkáposzta lesz ma ebédre felsál-szelettel. És rizskoch. Szereti?

- Igen.

Az újságíró ezt gondolta hozzá:

- Függöny. Vége a drámai jelenetnek

II.

Az újságíró ezután felkelt, megborotválkozott, megfürdött. Közben csillapult a fejfájása is, úgyhogy lassankint visszanyerte teljes eszméletét és kezdett visszaemlékezni a tegnap éjjel történtekre. Nem volt kedve lemenni reggelizni az étterembe, felhozatta teáját a hozzávalókkal a szobájába. Manci, a szobalány hozta be: furcsaképű, karakter-babákra emlékeztető fejű kis magyar lány, akaratlanul is humoros képzetek támadtak láttára az emberben. Folyton beszélt, ha egyedül volt, hát önmagával. Az újságíró feltételezte róla, hogy álmában is beszél. Most is, mikor letette a teás tálcát az asztalra, mintha egy megkezdett beszélgetést folytatott volna:

- Már megint eszi a fene az asszonyt, nem lehet vele bírni. Semmise jó neki, amit az ember csinál. A szakácsnő már azt mondta, hogy a fejéhez vág egy lábast, ha még egyszer beteszi a lábát a konyhába.

Manci ezt nagyon jónak találta s hangosan elnevette magát. Aztán csak beszélt tovább, mialatt az újságíró szeletekre vágta a zsemlyét és ezekre vajat kenegetett.

- Biztosan az ügyvéd úrral volt megint baj. Láttam, hogy reggel ki volt sírva az asszony szeme. Mert bizony az ügyvéd úr nagy kutya ám, minden szoknyába bele akar nyúlni. Mondhatnék arról én is valamit, velem is meg akart próbálkozni. Pénzt is ígért, öt pengőt. Meg is mutatta. De megmondtam ám neki, hogy ne kívánja a csibehúst, jó neki a tyúkhús is. Én bizony szűzlány vagyok. Kerülgettek engem már mások is, mikor benn szolgáltam Pesten, nem tudtam az utcán járni, mind csak jöttek utánam a férfiak, fiatalok és öregek, sugdostak a fülembe, ígértek mindenfélét, volt, aki harminc pengőt ígért, de én csak nevettem őket. Nem olyan vagyok én. Nem olyan, mint a sógorasszonyom, a bátyám felesége. Az bezzeg, ha egy férfi a kisujjával hozzányúl, már fekszik is. Megmondtam én az ügyvédúrnak, hogy hagyjon engem békén, mert úgy otthagyom ezt a vacak helyet, hogy no. Nem olyan nagyon jó hely ez úgyse. Az ember, igaz, hogy több borravalót kap a vendégektől, mint magánházban, de sokat szekíroznak a vendégek. Mintha mind bolondok volnának, sokszor azt hiszem, ide csak bolondok jönnek lakni, annyi mindenféle kívánságuk van. Azt is mondtam az ügyvéd úrnak, hogy engem ne szekírozzon ő is, mert én nem vagyok olyan akárki, az én apám bandagazda a summások között és kitekerné a nyakamat, ha megtudná, hogy rossz lettem.

Tovább zuhogott volna belőle a beszéd, de az újságíró közben megitta teáját, evett egy szeletke vajaszsemlyét és rámutatott a tálcára.

- Jól van, Manci, most már kiviheti.

Rossz érzése támadt, hogy így végighallgatja ezt a cselédpletykát. Manci olyan mozdulatot tett, mintha a torkán akadt volna valami. Aztán elszontyolodva kiment a szobából.

- Jó kis ház ez - gondolta az újságíró. - A vallomások háza. Itt mindenki vall, önmagáról, másokról, mindenkinek, akit csak előtalál.

Hát igen, hisz tegnap vallott az ügyvéd is. Most már tisztán állott emlékezetében az éjszakai hosszú beszélgetés minden szava. Ő maga volt a néma szereplő, az ügyvéd beszélt egyfolytában, a becsípettek önsajnáló tárulkozásával, bizalmasan suttogta:

- Nézd azt az asszonyt, ahogy a zongoránál ül. Hát asszony ez? Ilyennek kell lenni egy negyvenkétéves asszonynak? Hát van ennek a testén valami, akárcsak egy vonal, ami a férfit vonzhatja? Barátom, ez a legnagyobb csalás. Gondolnád, hogy ez húsz év előtt, mikor elvettem, ragyogó, pompás teremtés volt? Szép, karcsú, telt idomú, jókedvű, okos. Mi lett belőle húsz év alatt! Nézd a mellét, olyan, mint az ujjatlan kesztyű. A vállát, ahogy kiáll a vállcsontja. Nem részletezem. Te, ha ez levetkőzik... libabőrös lesz a hátam. A haja, azt mondod, szép. De tudod-e, hogy festett haj? Olyan ősz már, mint a mákostészta. Mert fekete volt fiatal korában. Most persze bronzvörös haj kell neki.

- Te, mondok neked valamit. Újabban furcsa érzésem van. Mintha nem is volna nő... mintha valami férfi-féle volna. Ha közeledik hozzám, mintha homoszexualitásra akarna csábítani... Pedig nekem nő kell, olyan, aki csupa nő, aki semmi más, mint nő... És nagyon kell... Az én családomban a férfiak eszik az asszonyokat. Az apám vagyont örökölt, ez mind ráment a nőkre. Az ő vére az enyém. Én nem tudok három napig nő nélkül maradni. Mondd meg, te jó ember vagy, okos ember, hát csinálhatok én mást, mint hogy megcsalom? Megcsaltam a házasságunk második hónapjában, pedig akkor szép volt és igéző. Nagy örömöket tudott adni. Nekem meg kell csalni a nőket. Nem tehetek róla. Ilyennek teremtettek. Tehetek én erről? Meg tudom én változtam magamat? Újrateremteni, amit az Isten olyannak teremtett, mint én? Sokszor szidom magamat, szeretnék más lenni, de lehet az? Tudom, hogy sokat köszönhetek az asszonynak, tudom, hogy szenved miattam, de tehetek én róla?

- Ha gyerekem volna, talán akkor... Olyan rettenetesen kívánok egy gyereket! Ha elképzelem, hogy volna egy tizennyolc éves lányom, kedves, csinos, fecsegő kis madár, járatnám szép ruhában, taníttatnám mindenfélére, hogy úri dáma legyen belőle. Mennék vele sétálni kettesben, bevinném cukrászdába, mindenki nézne minket, összesúgnának, ni, milyen csinos lány... vagy egy kölyök fiam volna, nyíltszemű legény, itt ugrálna körülöttem, vennék neki motorbiciklit, beszélgetnék vele, okosítanám, megtanítanám úszni, sportembert csinálnék belőle... Úgy vágyom néha gyerekre... Ha szép gyerekeket látok az utcán, majd kibújok a bőrömből. Te, én nem merek a Múzeum-kerten végigmenni... nincs gyerekem. Pedig nem én bennem a hiba. Nekem tud lenni gyerekem. Barátom, el ne árulj, ez az én nagy titkom. Nekem van gyerekem. A házasságom ötödik hónapjában Kassán voltam hivatalos ügyben két hónapig... volt ott egy fiatal teremtés, úrilány. Vőlegénye volt, de engem szeretett. Aztán férjhez ment, de előbb megírta, hogy a gyermeke, aki születni fog, az enyém, csakhogy sohasem fogom meglátni. Nem is láttam. Pár évig még hallottam róla itt-ott, hogy megvan, nő, fejlődik, sokat gondoltam arra, hogy felmegyek Kassára, meglepem, legalább látom. De nem mertem megtenni. Aztán elkerültek valami szepességi faluba, nem tudtam róluk hírt kapni, most azt se tudom, élnek-e még, él-e még a lányom, egyetlen gyermekem. Most már tizenkilencedik évében jár, ha él szegényke és én nem tudok róla semmit. Megvert engem az Isten minden bűnömért. Nem engedte, hogy másik gyerekem legyen, a feleségemtől. Te, én elmennék, kikutatnám, hol van, magamhoz venném. De a feleségem, ha meglátná... Amilyen asszony, meggyilkolná. Biztosan meg. Te nem tudod, hogy ez milyen asszony...

Az ügyvéd hirtelen abbahagyta a beszédet, észrevette, hogy a felesége felállt a zongorától és közeledik feléjük. Az újságíró örült ennek. Kínos volt neki ez a vallomás, olyan ember vallomása, akit most látott először életében. Kellemetlen volt neki az a szentimentális hang, amelyen az ügyvéd beszélt és amit elmondott, szemérmetlenségnek érezte. Mintha egy vadidegen ember levetkőzött volna előtte teljes meztelenre. Félbe is szakította volna, ha a sok alkohol és nikotin le nem gyöngítette volna az akaraterejét.

Berta asszony odament hozzájuk és rájuk szólt:

- Mit bújnak maguk itt össze? Menjenek a többi társasághoz. Karcsi, te meg vigyázz magadra, ne igyál többet. Máris részeg vagy. Holnap égni fog a gyomrod.

III.

Az újságírónak el kellett hagynia a szobáját, hogy Manci kitakaríthassa. A penzió társalgójába nem volt kedve bemenni, félt, hogy ott lefüleli valaki és beleírja, mint panaszkönyvbe, vallomásait, - hajlandó volt mindenkiről, aki itt lakik, feltételezni, hogy vallani akar és éppen őneki. Szinte bujkálva ment ki a penzióból, dolga nem volt semmi, szép meleg június végi nap ragyogott, elhatározta, hogy sétál egy nagyot. Évek óta mindig városban élt, Budapesten, szabadságideje alatt külföldi városokban, már alig tudta másképp elképzelni a természetet, mint összevissza nyesve, kertészileg «kiképezve», gruppokba és virágágyakba kényszerítve - most legalább körülnéz a szabadban.

A penzió kis, fél-gondosan rendben tartott kertjéből egyenesen kilépett az erdőbe. Nem valami regényes őserdő volt ez, csak egy keskeny szalag a Kis-Duna partján, beültetve akáccal, bükkel, nyírfával. Némely helyein kiszélesedett valamennyire, ott nagyobb fák vastag törzsei fehérlettek, más helyeken olyan sűrűn csavarodott a fák derekára a vadszeder, mint a lián az őserdőben. Kezdetleges volt mindez, valahogy szegényemberes, de volt benne egy kis csöndes derű, a fákon a sok friss hajtás életkedvet idézett, az egy emberre való gyalogösvényre ráhajló akácágak csillogtak a déli napsütésben. A szélén, közvetlen a víz partján vezetett az ösvény, alatta magas, sűrű nádas, a vízen néhány vadkacsa - vagy talán szárcsa? - bukdácsolt, messze egy halászcsónak lebegett a vizen, mozdulatlanul, ember nem is látszott rajta. Az újságírónak mindez szokatlan volt, nagyon egyszerű és parasztos, de kedves, egészen más, mint amit a szeme megszokott. Némi naiv elégtétele volt abban, hogy még tud valamit vidéki gyermekkorának emlékeiből, meg tudja különböztetni, melyik a bükkfa, melyik a nyárfa és melyik a nyír. Néha egyik-másik fának nem tudta a nevét, ahhoz közelment, töprengett egy percig. Az egyik ilyen fa neve hirtelen eszébe jutott, mikor már elment alóla. Örvendezve kiáltott fel hangos szóval: égerfa! Derült, álmatag érzéssel telt meg, kiküszöbölődtek belőle a kelletlen emlékek és képek. Ment lassan az ösvényen, nem gondolt semmire a világon, elvesztette magát, csak azt érezte erősen, örömmel, hogy él. Nagyon régen nem volt már ez az érzése. Mindig erős szellemi feszültségben élt, a figyelme állandóan foglalkoztatva volt, folyton gondolkodnia kellett valamin. Most nem gondolt, nem figyelt semmire, hagyta hatni bőrére a külső benyomásokat, amelyek mintha lényének csak külső felületét érintették volna. Tudatosan érezte, hogy pihen.

Az ösvény egyik fordulójánál megpillantotta, hogy Terka jön vele szemben, a színésznő. Be akart menni a sűrűbe, hogy elkerülje, de már elkésett. A színésznő integetett messziről. Bosszúsan állt meg, a pihenő érzés elszállt belőle.

- Jó reggelt, szerkesztő úr! Kialudta magát? - kiáltott messziről a színésznő.

Az újságíró nem felelt, mit is feleljen? Udvariasságra kényszerítette magát - nem kezdheti gorombasággal szereplését a penzióban.

- Hát rátalált az egyetlen útra, amelyen érdemes járni ezen a sivár helyen?

Sivár hely? Az újságírónak felmerült a tudatában a sváb falu, melyen tegnap kocsival keresztülment, a nagy darab legelő a víz partján, a banális ízléssel épült penzió-épület, most látta meg, hogy ez a környezet csakugyan sivár. Valami különös józanság van itt mindenen. Valóban, a színésznő a legjobban megfelelő szót mondta ki. Haragudott rá miatta. Nélküle talán még sokáig nem jött volna rá, hogy ez a hely sivár.

- De ez az erdő kedves - mondta.

- Mondtam, az egyedüli hely, ahol érdemes lenni - toldotta meg a színésznő. - Jöjjön, üljünk le ide ez alá a nagy fa alá. Ez az én helyem.

- Ha olyan sivárnak találja, miért lakik itt? - kérdezte az újságíró, miután letelepedtek.

A színésznő fanyar grimaszt csinált.

- Hát hol lakjak? Itt olcsón élek. Ne mondja meg Bertának, hogy elárultam; én itt feleárat fizetek. Néha azzal is adós maradok, mert sokszor nincs pénzem. Berta rokonom valahogy, hát megtűr. Munkával fizetek.

- Munkával? Mit dolgozik?

- Sok mindenfélét. Segítek neki a számadásait megcsinálni, vigyázni a szakácsnő körmére, én gépelem a levelezést. Tudja, Berta nem tud gépen írni. Kézzel sem nagyon, olyan az írása, mint egy cselédé és a helyesírása, pfuj! Ezt szégyelli, hát én írok mindent helyette. Aztán az én dolgom a vendégeket mulattatni. Jókedvűnek kell lennem, vicceket mondani, mindenkit meghallgatni, ízetlenségeket elsimítani. Talán azt mondhatnám, valami titkár-féle vagyok itt Berta mellett. Berta szegény, mindig rosszkedvű, no, van is oka rá, én jelentem mellette a jókedvet. Elhiheti, nem mindig könnyű. De én rájöttem, hogyan kell csinálni. Mindig hangosan beszélek.

Természettől is hangos beszédű vagyok, most meg csinálom is. Mert nem tudom, észrevette-e, ha valaki elkezdi, a többiek is elkezdenek hangosan beszélni. Ha pedig hangosan beszélnek, azt hiszik, jobb kedvük van.

- Maga csakugyan színésznő? - kérdezte az újságíró.

- Nem ismeri a nevemet? Persze maga főpróbákra vagy premierekre jár, én pedig még soha nem játszottam főpróbán. Én vagyok az, aki átveszem a szerepet, ha valamelyik művésznő kibetegszik vagy a szerződése lejár. Én vagyok a pótszínésznő, hézagokat pótolok, hézagokból élek. Beugró színésznő is vagyok, csak telefonálni kell nekem, két óra alatt megtanulok minden szerepet s el tudom úgy játszani, hogy nem lesz botrány. A penzió telefonszáma ott van minden színházi titkár könyvében. Van úgy néha, hogy azt mondják, jobban játszom, mint aki helyett beugróm. De azért a másikat szerződtetik mégis. Tudja, az a bajom, hogy vidéken játszottam sokáig, Pesten sohasem tudtam igazán beérkezni. A színház kegyetlen dolog, ha valaki egyszer kezd kikopni... Még az a szerencsém, hogy a rádióban elég gyakran szerepelek. A főrendező jó emberem, valamikor együtt pályáztunk vidéken. És jó rádió-hangom van, úgy mondják. Talán, ha majd öregebb leszek, anya-szerepekre való. Jó anyák kevesen vannak a színpadon. Pedig majd minden darabban van anya.

- Milyen józanul nézi magát! - mondta az újságíró egy kis őszinte bámulattal.

- Hát, hogy nézzem? Játsszam a félreértett nagy lélek szerepét? Panaszkodjam az igazgatókra, a rendezőkre, az intrikákra? Bajor Gizinek is vannak igazgatói, rendezői, ellene is intrikálnak. Hiába, úgy látszik, az a bajom, hogy ripacsnak túl tehetséges vagyok, pesti színésznőnek meg nem elég tehetséges. Vannak nálam semmivel sem tehetségesebbek állandó szerződésben. De én sohasem tudtam idáig eljutni. Úgy látszik, hiányzik valami belőlem, amire szükség volna. Maga sokat jár színész-társaságba?

- Nem igen. Van köztük barátom egy-kettő, de különben...

- Kérdezze majd meg, mit tudnak rólam. Ismerni azért ismernek.

Egy darabig mentek hallgatva tovább. Az újságíró kezdett egy kis gyönge rokonszenvet érezni a színésznő iránt. Felfedezte, hogy szép nő, ahogy mondani szokták, «még most is» szép nő. Pedig nem öreg, alig lehet több harminchat évesnél. De valahogy kikopóban van a szépsége is. Nem mai típus, kövérebb a kelleténél, mindene valami kevéssel nagyobb, mint kellene. Az újságíró rájött, hogy ami szép rajta, az polgári szépség, nem színésznői. Talán ez az oka sikertelenségének. Meg hogy túljózan. Művésznek nem szabad ilyen józannak lennie. Olyan ez, mint valami súlyos mulasztás.

Meg is mondta ezt a gondolatát.

- Maga mindig ilyen józan volt?

- Voltam én fiatal. Követtem el bolondságokat. Kicsinyeket. Nagy bolondságokat sohasem tudtam elkövetni. Az eszemet nem vesztettem el soha. Mindig tudtam, ha bolondot csináltam. Éltem a vidéki színésznő életét. Tudja, mit jelent ez? Nem volt elég, hogy játsszak, olyannak is kellett lennem, amilyennek a közönség a színésznőt látni akarja. Jókedvűnek, frissnek, kacérnak, minden mulatozásra kaphatónak. Az asszonyok szidják, pocsékolják a színésznőt, ha a férjeiket vagy a fiaikat félteni kell tőle, de ha tisztességes és nem áll szóba a mulatni vágyó urakkal, akkor rámondják, hogy hideg és gőgös. A színpadon is rámondják. És hogy mer egy színésznő gőgös lenni? Arra való, hogy csúnyákat beszéljenek róla. Arra való, hogy segítsen az unalmukat elűzni. Adjon pletykálni valót a nőknek, mulasson a huszártisztekkel vagy a vidékről beránduló urakkal, ha azoknak kedvük támad pezsgős murit csinálni. Én ezt beláttam és alkalmazkodtam. Ittam a pezsgőt hajnalig, nótáztam, táncoltam, ha így került, az asztal tetején. De mindezt úgy csináltam, mintha szerepet játszanék, mintha egy színpadi mulatozás főszereplője volnék. Soha nem volt örömem benne, soha nem lettem még csak mámoros sem. Munka volt ez nekem, akár a játszás. De a játszás szép munka volt nekem, a mulatság pedig csúnya munka. Utána mindig utálkoztam. Mindig éber volt bennem az ellenőr, aki bírálta, amit csinálok. Mondom, az eszemet elveszteni soha nem tudtam.

- A szerelemben sem? - kérdezte az újságíró.

A színésznő elnevette magát.

- Tudtam, hogy ezt fogja kérdezni. Hát megmondhatom, volt szerelem. Szép is, kettő-három. Egy nagyon szép. Ez ideális volt. A fiú túlfiatal hozzám, jólnevelt, ártatlan, kedves gyerek. El akart venni feleségül, én tudtam, hogy ez nem lehet, nem is lett volna jó. De szép volt, magával ragadott az őszinte rajongása, a fiatalsága. Én mondom magának, milyen ritkaság a tiszta fiatal férfi. Mind mohók vagy romlottak, cinizmusba csomagolják a szentimentalizmusukat, arra büszkék, hogy micsoda vadbikák. Ez a fiú más volt, a pajtásai kisasszonynak csúfolták, mert még tudott pirulni. Ez pedig köztük szégyen. Aztán a szülei jónak látták a fiút kiküldeni külföldre, én más városba kerültem. Ugye banális kis történet? De nekem a legszebb emlékem.

Az újságíró nem tudta, higyje-e, vagy ne. Az olyan nők, akik sok férfi kezén mentek keresztül, szeretnek ilyen érzékeny történettel dicsekedni. A prostituáltaknak is van szentimentalizmusuk, ilyesforma buta történetük. Valami különös örömük telik benne, ha azt mondhatják: nagy szerelem volt, nem történt benne semmi. De a színésznő hangjában olyan őszinteség volt, olyan vallomásszerűen beszélt, hogy hátha mégis igazat mond. Ebben a nagy darab hűvös nőben nyilván érzelmes kis leikecske lakik. Nem lehet igazi jó színésznő.

- És a többiek? - kíváncsiskodott tovább.

- Színész-szerelmek. Tudja, hogy a színészszerelem más valami, mint a privátoké? Partner egy színdarabban, amelyben forró, érzéki szerelmet játszanak együtt. Újságíró, aki úgy tesz, mintha értené és méltányolná az embert, és ha a dolognak vége van, rosszakat ír róla. Városbeli úriember, vagy katonatiszt. Én csak olyan férfiakhoz tudtam vonzódni, akiket különbnek, tehetségesebbnek éreztem a többinél. Egy szóval sem mondom, hogy zárdái életet éltem. De azt mondhatom, hogy mindig az emberért, soha pénzért, ékszerért, ruháért. Pénzem sohase volt, ékszerem sem valamit érő, a ruháimat lekoplaltam. Nem is olyan nagyon kínálgattak pénzzel. Az a hírem lett, hogy nem vagyok elsőrendű szerelmi alany. Valószínűleg igazuk is volt.

A színésznő hangja keserű lett. Az újságíró érezte ezt és nem kérdezett tovább. Attól félt, most valami érzékeny kitörés következhetik, ezt el akarta kerülni. Arra gondolt, hogy Berta asszony színészesebben beszélt neki, mint ez a színésznő. Mégis ez az értelmesebb és több rutinja van a maga kifejezésére. A színésznő elmosolyodott.

- Milyen furcsa - mondta kis hallgatás után.

- Mi az a furcsa - kérdezte az újságíró.

- Az, hogy én így kitárom magam maga előtt, első találkozásra.

- Megbánta?

- Nem. Kellett ez nekem. Ahogy én itt élek... Soha sincs, akivel őszintén beszélhessek magamról. Berta állandóan a saját bajaival traktál, ha magamról kezdek beszélni, leint, öt nem érdekli más, mint ő maga. És ebben is a féltékenysége. A penzióbeliek... ugyan, hogy beszélhetnék ezekkel! Különben is, itt ültem már a vízparton másfél órája, lelkiismereti nagytakarítást tartottam, a magam sorsán gondolkoztam. Úgy megteltem vele, hogy el kellett mondanom valakinek. Ha maga nem jön, ennek a nagy fának mondtam volna el. Én itt néma életet élek, soha nem mondhatom azt, amit gondolok. Néha aztán nem csoda, hogy kibuggyan belőlem, ha van, aki meghallgat.

Aztán megint hallgatás következett, majd a színésznő hirtelen az újságíróhoz fordult.

- Berta ma reggel bent volt a maga szobájában. Mit keresett ott?

- Ha én azt tudnám. Faggatott a férjéről, hogy miről beszélt nekem tegnap. Aztán bejelentette, hogy ma kelkáposzta lesz ebédre felsálszelettel és elment.

- A férjéről faggatta. Mondott maga neki valamit?

- Nem én. Nem is emlékeztem, amit az ügyvéd összebeszélt az éjjel borosán. Még az ágyban voltam, akkor ébredtem fel, ködös volt az agyam, dühös voltam, hogy az asszony bejött. Legjobban szerettem volna kidobni.

- Nyugodtan megtehette volna. Nem sértődött volna meg. Nem tud megsértődni. El sem tudja gondolni, hogy őt valaki megsérthesse. Azt azonban ajánlom, hogy a férjéről ne mondjon soha semmit. Még ha tud is valamit. Se jót, se rosszat. Ez olyan színdarab, melyet nekik kettejüknek kell lejátszani, harmadik személy nélkül. Nem vette észre, hogy mind a ketten kicsit őrültek?

- De, alighanem.

- Nohát - mondta a színésznő és elhallgatott. Aztán felállt. A karórájára nézett.

- Jó lesz, ha hazamegyünk. Ebédideje már. Hallgatva mentek a penzióig. Mire beléptek, szólt az ebédre hívó gong.

IV.

Az újságíró végignézett a hosszú ebédlő-asztalon. Tizenöten voltak, beleszámítva őt magát, az asztalfőn tekintélyeskedő Berta asszonyt és a színésznőt. Manci, a szobalány ezúttal fekete szobalány-ruhát, fehér bóbitát és kötényt, sőt fehér kesztyűt is vett fel s teljes tudatában volt előkelőségének. Berta asszony a szemével igyekezett dirigálni, ami nem mindig sikerült s minduntalan szóval kellett rendreutasítani. Ilyenkor mindig bosszús grimaszt vágott - ez volt az ebéd legmulatságosabb része.

Az asztal feletti beszélgetésen meglátszott, hogy csupa olyan emberek ülnek itt, akik már hosszú idő óta vannak így együtt és semmi közük nincs egymáshoz. Nem alakult ki közöttük semmi társas viszony. Csupa idősebb ember, a férfiak hatvan körül vagy fölött, a nők negyventől felfelé. Nyugdíjas emberek, özvegyasszonyok, öreg kisasszonyok. Az újságíró úgy ötszáz évre becsülte, ami itt együtt élt. Látta, hogy mindegyiknek megvan a maga modorossága, talán mániája is, amelyet már úgy megszoktak a többiek, hogy észre sem veszik. Az újságíró arra gondolt, hogy sohase fogja megismerni, melyik kicsoda.

A kelkáposztánál élénk vita fejlődött ki az egyik öregúr - nyugalomba vonult gazdatiszt - és a mellette ülő öreg hölgy, miniszteri tanácsos özvegye között. Az öreg úr azt mondta, hogy mikor még aktív volt és élt a felesége, gesztenyét is főztek a kelkáposztába. A méltóságom asszony ezen felháborodott és azt mondta: ez ízléstelenség, soha ilyet nem hallott, gesztenyét a kelkáposztába! A gazdatiszt erősködött, hogy ez bizony jó, nekik szelíd gesztenyefáik is voltak a kertjükben.

- Úriember a gesztenyét sütve eszi vagy pürének. Nem eszik össze-vissza mindenféle gezemicét.

- Mért nem mondja mindjárt, hogy zabái? - sértődött a gazdatiszt.

- Azért, mert úriasszony nem használ ilyen durva kifejezéseket - nézett körül diadala érzésében a méltóságos.

A színésznő is közbelépett.

- Máma nagyon frissnek látszik a méltóságos asszony. Jól aludt, ugyebár?

- Ah, dehogy. Be se hunytam a szememet. Nyugtalankodtak a gyomorsavaim.

- Nem adna belőlük nekem egy keveset? - fordult hozzá, sértődést feledve a gazdatiszt. A két öreg elkezdte kicserélni a gyomrukról szóló megfigyeléseket. Az újságíró megtanulta, hogy a méltóságos asszonynak túlságos sok a gyomorsava, a gazdatiszté túlságos kevés. Az egyiknek egy doboz szódabikarbóna, a másiknak egy kis üveg pepszin volt a terítéke mellett.

- Ezek minden ebédnél összevesznek és kibékülnek. Attól békülnek ki, ha az egészségükre kerítem a szót. A gyomorsavaikra nagyon büszkék - magyarázta a színésznő.

- A szerkesztő úr fiatalember. Biztosan olyan a gyomra, mint a vas - fordult hozzá a méltóságos asszony.

- Hála Istennek, nincs rá panaszom - felelt szerényen az újságíró.

- Mért nem talált ki valami betegséget? - súgta neki a színésznő. - Odavan a tekintélye előtte.

Az újságíró nem vetett nagy súlyt a tekintélyére a méltóságos asszony előtt. Különben is hozzáfordult a vele szemben ülő szakállas öregúr.

- Szereti a halat, szerkesztő úr?

- Szeretem.

- Majd, ha fogok halat, adok belőle magának. Ma is kimegyek horgászni. Találtam egy helyet, ahol csak úgy hemzsegnek a potykák. A nagyságos asszony lesz szíves megsüttetni vacsorára - fordult Berta asszonyhoz.