részlet

© Kollár-Klemencz László, 2024

Kiszakad a szív

Hátul is ajtók voltak a házakon, azokon szaladtak ki, s bújtak el az emberek. Bokáig jártak a lovak a vérben, húsban, Isten tudja, mi volt odalent, embert és jószágot a völgybe szorították, ott gyilkolták halomra. Derékban elfűrészelték a férfiakat, az asszonyoknak levágták a csecsét, s megsózták. A lányok az erdőbe próbáltak menekülni, de sokukat még a réten szaladtában levágták, a Laposban a patakok felduzzadt medreiben mocsarak, abban nagy fűzfák álltak, belsejükben elkorhadt üreg, a gyűjtögető lányok oda bújtak, de kicsalogatták őket is. Asszonyok évekig siratták lányaikat, elkeseredett hangjukat még ma is hallani éjszakánként, ha a rétek felől fúj a szél.

Nem csak embert s állatot öltek, loptak, raboltak azok mindent. A Kékesnek olyan harangja, s annak akkora hangja volt, hogy leért a Dunáig, a környékbeli falvak, Marót, Bogdan, Tahu lakói mind ahhoz igazították napjukat, nem is volt más egyebe a falunak, még temploma sem, tudták az öregek, hogy el fogják vinni. Az asszonyok felforraltak egydemizsonnyi tejet, s azzal leforrázták, egy időre elment a hangja, s valóban, a dúlás után a harang megmaradt, csak azok nem, akik megmentették. Az aranyarcúak nem szerették a hegyeket, talán a szellemektől, talán az állatoktól féltek, vagy egyszerűen nem akartak felkaptatni a meredeken. Délkelet felé hagyták el az országot, utánuk nem kívánkozott már egyetlen rablásra szomjazó népnek sem idejönni.

Az országot farkasok falkái árasztották el, egy kihalt, elnéptelenedett terület fogadta őket néhány lélekkel, kik szaladtak elfele mindentől, mintsem hogy veszélyt jelentettek volna. Ha egyiket mégis sikerült megállítani, néma maradt, s tágult pupillákkal nézte, mintha nem látná, csak a téli ködöt. Akármilyen csend volt, az ilyen emberhez közel hajolva sikítás szűrődött ki odabentről. A farkasok megtisztították a területet a mindenfele heverő holttestektől, elhullott állatoktól, anyátlan gerincesektől, szeplőtelen emlősöktől, olyan sok farkas tódult ide, hogy kora télen az ország felett átvonuló madarak nem tudtak megpihenni, nem volt talpalatnyi föld, ahol ne éhes farkasszájak tátongtak volna. Felettek mindent néhány év alatt, szarvasra, őzre már csak elvétve lehetett találni.

A farkasok akkor álltak tovább, ha egy terület állatairól minden gerezdet lehúztak, akik mégis maradtak, megtanultak együtt élni az emberrel és a többi állattal. A Kárpát-medence soha nem adta magát oda a farkasoknak, alkalmazkodniuk kellett a medence szeszélyeihez, az állatok és emberek kívánalmaihoz, megegyeztek az állatokkal, és megegyeztek az emberrel is: egy éjszaka egynél több zsákmányt nem visznek el, s amit szétmarcangolnak, ott hagyják a pásztorkutyáknak, a dögre vissza nem járnak, tanyákon csak télvíz idején járnak a háziállatokra, ha a gazda mellettük van, nem támadnak, kutyát vadász mellett nem tépnek szét, lovat, ha nyergelve van, s lovas ül rajta, vagy a közelében van, nem bántanak, ha viszont egy ló magányosan legelész, vagy sántán elmarad, azt kiemelhetik, megkergethetik, s ha a ló veszít, megölhetik. A farkasok a lovat nem érik utol sík vidéken, előnyben van a ló olyan erdőben is, ahol ritkásan állnak a fák, szélesek az ösvények, de a sűrű fák közt veszítenek, inkább bekergetik a nyílt mezőkről az erdőbe, s ott hajszolják halálra, míg az nekivágtat egy fának, és elpusztul. A magányos marhákkal máshogyan bánnak el. Eltanulták a medvéktől, hogyan lehet a robusztus állatot legegyszerűbben a földre teríteni. A marhát kergetni nem kell, hiszen szaladni nem tud, ha mégis, hamar kimerül, vagy a futásba pusztul bele. Volt olyan anyaállat, kinek elvitték csecse mellől a borját szekérrel, hogy egy másik faluban levágják, messzire vitték, korán indultak, hogy sötétedésig odaérjenek, a kis borjút feltették a szekérre, lábait megkötötték, és lefektették. A borjú bőgött az anyja után, az anyja addig rángatta az istállóban a kötelét, míg elszakadt, szaladt a hang után, a szekeret nem látta, de a kicsijének a hangja vezette, rohant, ahogyan bírt, meglátták, hogy fut utánuk egy tehén, meghajtották a lovukat.

Anyja után bőgött a borjú, mintha megérezte volna a közelségét, az emberek hátrafordultak, nem hittek a fülüknek, értették a borjút, de nyomban visszafordultak, az utat figyelték, nem akartak tudomást venni róla, az anyja lihegve, fekete földre lógó nyelvvel, sáros lábakkal loholt utána, de ereje elfogyott, érezte, kiszakad a szíve a száján, és akkor ki is szakadt, és kiesett az útra, ott megrepedt, s a vércseppek a párás levegővel felszálltak az égbe, az anya ott feküdt szív nélkül, holtan az út szélén.

A marhát földre vinni nehéz, hatalmas, erős nyakát nem tudja a farkasszáj átharapni, csak rágni, de oly vastag a marhabőr a nyaka körül, hogy még csak nem is vérzik. Volt marha, aki elkóborolt a csordától, a Lepence-patakig ért, ahol három nyikhaj farkasba botlott, akkor láttak először tehenet, ijedten, remegő szájjal vicsorogtak a nagy állatra, az egyik a torkának szaladt, s beleharapott, a tehén csak megrázta a fejét, szólt a kolomp a nyakában, mint a maróti nagyharang, ott kongott a farkas füle mellett, az meg ijedtében hanyatt vágódott, bele a patakba, jött a következő suhanc, az is rámart, de az sem járt szerencsével, a harmadik is megpróbálta, de keserű volt a marha bőre, szólt a kolomp, a másik két farkas nyálától csatakos volt a bőr, abbahagyták, s szégyenkezve eloldalogtak. Másnap a falu melletti legelőn ette a tehén a kék füvet, s ember nem mondta volna meg, hogy alig egy napja még éles fehér farkasfogak kapaszkodtak bele.

A farkasok eltanulták a medvéktől, hogy jobb a legelésző tehén tejjel teli hatalmas tőgyét egyből leszakítani, ahol vékony a bőr, ott a legsérülékenyebb, azon nyomban földre rogy, s helyben elvérzik, dől belőle a tej, amit eláraszt a vér, s az így keveredett rózsaszín folyadék befesti a farkasok bundáját és a vulkánok teremtette földet. A tehén teste alól, a rózsaszín földből levegőért kapkodva a napfényre menekülnek a giliszták, s ahogy kiérnek, beleszívnak mélyen a levegőbe, aminek íze édes, mint a tej, hideg, mint a vér, keserű, mint az ürülék.

De a farkas tud más is lenni, nem csak kíméletlen ragadozó. Nem támad meg gombászt, embert soha nem öl éhségből. Attól kezdve, hogy megszületett az egyezség, nem féltek egymástól. Azok a farkasok, akik az embertől távol éltek, gondoltak az emberre, járt a fejükben nap mint nap, az öregek meséltek a kölyköknek az emberekről, sok olyan farkas volt, aki életében nem találkozott emberrel, mégis sokat tudott róla. Akik az emberekkel közös területen éltek, megosztották velük az erdőt, réteket, ismerték a veszélyes helyeket, gödröket, lápokat, és többször mentették ki egymást szorult helyzetből.

Ugyan az egyezség alól senki nem volt kivétel, a vadászok mégsem tartották tiszteletben a törvényt, bár félték Istent, mégis mindenhatóként döntöttek az állatok életéről. Fölébe emelték magukat mindennek, amit szentnek mondanak, elfoglalták az erdőt, Isten templomát, pedig tudták: Isten fia meg fogja ölni a törvényszegőket szájának leheletével. Rendszeresen helyeztek el farkascsapdákat a környéken, s gyakran változtatták azok helyét, hogy ne jegyezzék meg az erdei emberek. A farkasokat gyakran a falusiak mentették ki, ha beleléptek, de nem csak férfiak, olyan asszonyok, gyerekek éltek itt, akik a csapdába esett farkastól nem ijedtek meg. A vadászok nem szerették az ilyen viselkedést, s megbüntették azt, aki segít a vadon.

Annus fiatal lány kora óta kereste a csapdákat, mentette az állatokat, soha semmi baja nem lett belőle, a farkasoktól nem félt, s nem féltette apró gyerekeit sem. Egyik nap kint jártak az erdőn, gyújtósnak szedtek venyigét, s ahogy a bokrok közt turkáltak, találtak egy legyengült anyafarkast, csont és bőr volt már, nyitott szemekkel az oldalán feküdt a jeges avaron, kapkodva vette a levegőt, erős fájdalmai lehettek, a mellső lábára csapódott a vasrács, lerágni sem tudta, olyan gyenge volt. Az asszony próbálta lefeszíteni a vasfogakat. – Hozzatok vizet! – szólt a gyerekeinek, három apró közül a legkisebb ott maradt a farkas fejénél, a másik kettő elszaladt, útközben száraz bojtorjánleveleket téptek, egymásba rakva olyan, mint egy vastag kalap, a patakba merítették, csordultig telt vízzel, óvatos léptekkel siettek vissza.

– Öntsétek a szájába oldalról, csak lassan, ne egyszerre az egészet!

Azok meg öntötték, a farkas kinyitotta mindkét szemét, sikerült széjjelfeszíteni a vasat Annusnak, de az állat már nem tudott megmozdulni. Lódobogást hallottak, máris vadászok fogták körbe őket.

– Mit képzelsz, Annus, kié az a farkas? – rivallt rá Zolgan.

Annus nem válaszolt, a vadász és a farkas közé állt, s a gyerekeit behúzta a szoknyája mögé.

Döge, az egyik vadász leugrott a lováról, s körbe-körbe szaladgálva visongott, piros volt az arca, izgatott lett a látványtól, a heverő farkastól s az asszony kék szoknyájától, az ijedt gyerekek anyjuk rojtjaiba fúrták a fejüket, csak a tarkójuk látszott.

– Azt tudod ugye, hogy a király megbünteti azt, ki a vadakat elengedi, s így megkárosítja őt? – fenyegette Annust Zolgan.

– A vad az Isten szolgája, mint ti magatok is vagytok! – válaszolt Annus.

– Nem Isten, hanem a király szolgája, éppúgy, mint mi, s te is, Annus, ha jót akarsz a gyerekeidnek! És most takarodjatok ki az erdőből!

Ekkor Karut, a harmadik vadász, ki eddig nem szólalt meg, odaléptette lovát az öreg farkas fölé, dárdájával nyeregből átszúrta a hátát, a farkas teste belerángott a szúrásba, nyitott szemmel némán feküdt tovább, vér ömlött a dárda szúrta sebből, a gyerekek visítani kezdtek, az anyjuk leguggolt, átkarolva takarta előlük a vadászokat, Karut felemelte a kampós végű dárdát, a farkas a végén lógott, a földön körbe szaladgáló apró termetű Döge akkor a dárda alá állt, vér csöppent az arcára, amitől még hevesebben szaglászott felfelé, s ugrálva próbálta elkapni a farkas lelógó farkát. – Hagyd már abba! Majd a kastélyban eljátszol vele! – kiabált rá Zolgan, elindultak, s magukkal vitték a tetemet is.

A farkasok messziről megismerték a vadászokat. Inkább kerülték őket, de ha összeakadtak, ők sem voltak tekintettel az egyezségre. Döge magányosan vadászott évekkel ezelőtt, mikor megtámadták. Lovon hajtott egy őzet, kit igen hamar utolért, a kis állatot két farkas is észrevette, s nyomába eredtek, de ahogy meglátták a magányos vadászt, felhagytak vele. A lovát nem bántották, hagyták menekülni, csak őt szedték le. Belemartak, de nem zabálták fel, nem ölték meg, a Prédikáló-kőhöz vonszolták, de ahogy a követ elérték, vihar tört ki, s a viharral favágók jelentek meg, hogy behúzódjanak a kő alá, a farkasok otthagyták Dögét. Gyűlöletet éreztek a vadászok iránt, de ezt szégyellték az emberek előtt. Döge nem volt magánál, tömérdek vérrel itatta át a követ, de élt. A favágók visszavitték a faluba, azóta mindenhol farkasszagot érez.

A vadászatot a király magas rangú katonái is űzték, ha nem volt éppen háború. Főként ünnepeken, téli hétvégéken. Messziről jöttek, rövid időre megtelepedtek a kékesi vadászkastélyban, s mikor elég lett a szórakozásból, visszavonultak a városokba. Jelesebb napokon a király is ellátogatott a vadászbirtokára, leginkább szarvasbőgéskor és ünnepnapokon. Olyankor hozta magával a hozzátartozóit, napokra kilovagoltak a vadászterületre, lőtték a nagyvadat, muflont, gímszarvast, őzet, vaddisznót, olykor medvét, s farkast is. Medvét keveset találtak, azok a Börzsöny hegyeiben éltek, s ritkán úszták át a Dunát, ha át is úszták, csak addig, míg jól nem laktak itt a Pilis erdeiben, aztán úsztak vissza. Bekerítve érezték magukat a folyó által, gyors a Dunakanyarban a sodrás, ha úszni kezdenek Dömösnél, ki tudja, talán Vácnál is jóval messzebb vetődnek partra, ahol már óvakodniuk kell a vadászok puskáitól. Sokszor mégis ezt választották, ha meghallották a hajtók kutyáinak ugatását, a katonák csörömpölését, szaladtak a folyóhoz, volt, ki elérte a partot, s átúszott, de volt, kihez már a hegyen közel kerültek a vadászok, s a visegrádi sziklákról a habok közé vetette magát. Börzsöny népe kiváltságot kapott, amiért hosszú hónapokra nehezítették az aranyarcúak átkelését a folyón, s a király nekik köszönhetően egérutat nyert. Kívánhattak száz évre teljesítendőt, azok meg azt kérték, se vadászok, se katonák, de még a király emberei se vadászhassanak a Börzsöny hegyeiben, csak ők. Így aztán ez lett a legnyugalmasabb terület, amit még a túlparton élő vadak is kihasználtak, s ha kellett, átúsztak néhány éjszakára. A börzsönyi vadak szabadsága olyannyira átitatta a levegőt, hogy azt szagolni lehetett minden szoknya alatt. Olykor még a házas férfiak is átúsztak a túlpartról.

Az égben keringő madár embert itt aligha látott, csak ha tágra nyitotta apró szemét odafenn. Egy félvilágnyi területen élt akkor egy ország népe úgy, hogy ha idejött valaki, azt gondolta, senki sincs itthon. A kedves, jó szándékú utazóra mégis előjöttek, barátsággal látták, etették, itatták, marasztalták, hogy több közülük letelepedett. Lehetett az germán hibrint, grúz asztamarján vagy oszék hancsahec. Beleszerettek a vendégek a vendéglátókba, s azok viszont, pár évre rá a vendégek lettek vendéglátók, s már nem volt nép, akit ha barátságosan közeledett, ne ismerősként fogadtak volna, aztán az újdonság összes tüze az utolsó bőgatyáig leégett, s évszázadokig nem jött erre senki, már innen se nagyon ment el, hova ment volna, mikor már nem beszélte hozott nyelvét, csak ezt a magyart, ami itt ráragadt, ahogyan az első vendéglátók szóltak hozzá, azt meg nem értették a távolban, az itt rekedt nép leült a tábortüze köré, és már csak egymásba kapaszkodtak, s kapaszkodnak mai napig, dicsérik a múltat, szapulják a jelent, átnéznek a látogatókon, s hirdetik: Nincs új a nap alatt! S ha éhség van, egymást eszik, s ha szomjúság, egymás kútjait mérgezik.

Menedéket kereső emberek laktak a Pilis hegyei közt megbúvó Kékesen, kik farkasokkal osztoztak, nem félték Istent, úgysem tud vigyázni rájuk, ha ők nem akarják. Két szélsőséget ismertek, a siránkozást a mulandóságon, földi érdemek és örömök rövidségén, a szépség elmúlásán, és örvendezést a dicsőségbe emelkedett lélek üdvössége felett, ha volt mit enni, s volt hol melegedni. Ha nem, akkor nem gondoltak semmi másra, olyankor nem kellett hívni siránkozással, a mulandóság minden pillanatban ott volt, és a dicsőség is, ha túlélték a telet.

Pilis kék hegyei közt, a Kékes völgyében mindent kékre színez a pilisi hegyekre boruló ég. A vízben kék szín folyik, az emberek tekintete kékségbe halványul, kékre festik ruháikat az asszonyok. Azt mondják, itt ugyan semmi nem kék, csak az itteniek látják annak, s ha idejön egy idegen, megdöbbenve hallja, hogy az emberek még a májusi hars zöld fűszálra is azt mondják: kék. De nem hallja, mert nem jön, s ha jönne is, a király katonái nem engednék be, az ország legjobb vadászterületén csak azokat tűrik, kik a kékesi vadászkastélyt s a környékét tartják rendben, s szolgálnak, mikor a vadászok megjelennek, azt a néhány itt élő aprócska termetű, béka háta tenyerű favágót és szénégetőt, asszonyaikat, gyerekeiket, a kusza rokonságot meg azt a pár szent embert az erdőn.

A Kékes hegyekkel körülvett apró falu két hegyi tóval s legelőkkel. A hegyekből források erednek, melyek a patakokkal keresztülfolynak a völgyön, friss vízzel táplálva a tavakat, ahol pisztrángok, padúcok, apró halak úszkálnak. A források kék ásványokkal teli gyógyvize sok bajtól szabadítja meg az embereket. Kimossa a hegy lelkét, a források a hegyek erei, s minden hegy belsejében van egy szív, ami pumpál, s tolja felszínre a tiszta réz-szulfátos vizet. A Rubnyic-forráshoz vitték az ótvaros fejű, a sebhelyes és a sovány gyerekeket meggyógyulni. A Kéki-forráshoz asszonyok jártak, úgy tartották, az a víz az asszonyok lelkét könnyíti. Minden forrás vizét más és más fájdalmak enyhítésére használták.

A völgy közepén, egy domb tetején állt a király vadászkastélya, ha nem volt vadászat, kongtak a termek az ürességtől és a hidegtől, itt nyáron is hidegek maradtak a falak. Vadászat idején megteltek a szobák, jöttek Budáról, Visegrádról az urak, hölgyeik s kíséretük, olyankor megmozdult az aprócska falu is, ami épp csak néhány házból s azokban pár tucat emberből állt. Favágók, szénégetők, hajtók, solymászok, lovászok, vadetetők éltek itt. Volt köztük, aki északról települt be, volt, kit az ország keleti feléből idáig kergettek, de volt, aki Budáról jött a király embereivel, s itt ragadt. Azokban a hónapokban, mikor üres volt a kastély, s nem volt a munkájukra szükség, favágással, szénégetéssel, földműveléssel bajlódtak. Az emberek jó része nem tartotta tiszteletben a keresztet, a király elrendelte, hogy a Pilisben szétszóródott pogányoknak osszanak ki kereszteket, vigyenek minden szénégető, minden mészégető s favágó kunyhójához, s parancsolják meg: tegyék ki a kereszteket minden olyan helyre, ahol több ember fordul meg naponta, mint kettő. Kiosztották mind, volt közöttük aprócska kis kereszt, tenyérbe való, és hatalmas, mint egy meggyfa, tanakodtak, nem tudták, hová tegyék, cipelték a nagy keresztet az erdei úton, hogy keresnek neki megfelelő helyet, nagy vihar kerekedett, s az egyikbe, aki épp tartotta a vállán, belevágott a villám, s ott rögtön szörnyethalt. A másik kettő nem akarta a keresztet tovább cipelni, egyetlen feketedés sem látszott a farudakon, nem égtek meg, talán még fel se melegedtek, ott helyben felállították. Az út éppen kanyarulatban volt, azóta a Pilisben oda állítják az útszéli kereszteket, ahol embert ütött agyon a villám, de még jobb, ha a közelben kanyar is van, hogy aki arra jár, ne sokat imádkozzon, hanem az utat figyelje.

A falu felső részén voltak a bükköskertek, ahol az erdő belógott bükkfáival a kertek alá, s azt a kevés napfényt is, ami ennek a völgynek jutott, talán ha egy kosárnyi, eltakarták. A katlanban délig napot nem láttak, a kemencét még kora nyáron is befűtötték, ha sütöttek, ha nem. Az apró kis ablakos házak nehezen melegedtek fel, egy-egy hosszú tél után az emberek nyár elején is fáztak, a soványabbak félelemmel kezdték meg a telet, aki kövérebb volt ősszel, annak nagyobb esélye volt az életre tavasszal. Aki nyár végére sem melegedett fel, az biztosan eltávozott a következő télen.

Aztán, ahogy a fű megindult, reggelente kihajtották a házakból a meleg teheneket, a négylábú kemencéket – ahogy itt nevezik – a katlan közepére a házak közé, s hagyták, hadd bóklásszanak, melegítsék fel a falut, s így könnyebben induljon a nap, onnan hajtották ki a csordát a legelőkre. Sokszor ült ott a falu, s a falusiak félelmei közepén a komisszár Vácról, várta, hogy elővezessék az újabb pogány vérű bűnöst, akin le kell róni kiszabott büntetését. A déli domboldalt rózsabokrok foglalták el, azt nevezték Rózsahegynek, ha elszaporodott egy területen, hiába irtották, elfoglalt mindent, de késő ősszel, mikor a csipkebogyót leszedték, örülni is lehetett neki. Az első hajnali fagy megcsípte a vöröslő bogyókat, ettől bordó színük lett, akkor a legpuhább, legfinomabb a bogyó, elmúlik a száraz, savanyú íze, keménysége, s puha, édes grízes hecsedli válik belőle. Az asszonyok a hátukon csurig rakott kosarakkal indultak Szentendre felé, hogy eladják. Sosem egyedül mentek a piacra, többen összeálltak, s a kis csapat többféle portékával megrakva vágott neki az útnak. Egy asszony oldalvást ült fehér lován, egyik kezében nagyobb kosarat tartott, szalmából font kalap volt a fején, jobb kezével vezette fehér lovát, bal kezében kalácsokkal teli kosarával egyensúlyozott, a ló két karót húzott, a karók között két teli kosár csipkebogyó, de egy kosár akkora volt, hogy az embernek majd a melléig ért. Bennük csillogva piroslott a rengeteg bogyó, mintha mind egyenként törölgették volna fényesre fehér szűzkötővel, hogy majd kiverte a magasban szálló madarak szemét. A ló olyan óvatosan és lassan ment, hogy két nap kellett, mire leértek a Dunához, a parton már csónakok várták az árut, s fizettek érte. A fehér lovas asszony mellett három másik ember haladt, két fiatal fiú, egyiknek a feje tetején nagy kosár megrakva, másiknak a vállán billegett, csípőre tett kézzel tartotta, hogy le ne essen róla az egész. Mögöttük szürke szoknyában kék köténnyel egy fiatalasszony gyalogolt, neki is a feje tetején volt egy nagyobb kosár, s a jobb kezében egy kisebb, de abban más ételek voltak, olyanok, amiket az úton ettek. A menetet egy erős lábú, harisnyás férfi vezette, vádlija s a combizmai kidudorodtak, ahogyan lépett nehéz kosarával, talán neki volt a legnehezebb. Haladtak lefele a hegyről az erdő szélén egy szélesebb csapáson a Rövid-földek mellett, itt ment keresztül az Öreg út, még a rómaiak építették, hogy Aquincumból Visegrádra jussanak kőúton, erre a legrövidebb lejutni a folyóhoz. Tőlük balra lent szakadék, alatta rét, nyáron sebesen kaszálták, de ősszel már nem siettek, beszélgettek, és élvezték a lágy napsütést, olyankor arra sem szóltak rá, aki egész nap csak támasztotta a botot, s nézte a Kékest, a réteket, csodálkozva elbambult, hogy még mindig él. Ki tudja, milyen telet küld az Isten? Ha meleg volt ősszel, a téli szénát könnyebben learatták annak a néhány lónak s tehénnek, de ez nem mindig sikerült. Sokszor le kellett vágni a sovány állatokat is, másképp nem élték volna meg tavaszt. A falu szélén disznók legeltek, akik összecsúfolkodtak a vaddisznókkal, amit sohasem bánt a gazda, csak azt, ha a vaddisznóval együtt a saját disznaja is eltűnik a rengetegben, de ilyen csak ritkán történt, s ha meg is történt, az nem disznó volt, sokkal inkább farkas vagy ember. A hegyen élő remetékről ezt nem gondolták, Pomukot s a többi remetét is szerették, s nem feltételezték volna isten bárányairól, hogy lopják a malacot.

Papkert egy laposabb rész a vadászkastély alatt, itt húzódott a pap zöldségeskertje. Mellette terült el a rossz minőségű Kiskáposzta föld, ahol csak káposzta termett. Dohányt is termesztettek Anna-völgyben, s Esztergomban adták el. Gátának hívták a vadászkastélyhoz tartozó halastó első részét, Ribnyicskának a mellette lévő nagyobb, mélyebb tavat, alatta terült el Leányvár, amit az itt szaladgáló éjszakai szüzekről neveztek el. Nyári éjszakákon elhurcolt lányok sírását lehetett onnan hallani, mint bagzó macskák hosszúra nyúló búgó hangja, úgy szóltak, csak sokkal magasabban, napfordulók idején erősebb volt ez a hang, olyankor csak az öregasszonyok hallották, azt mondták, a szűz lányok meg akarják kapni egymást, ezért kergetőznek. Hosszú ideje nyugalom ült a környéken, de a dúlás nyomai ott éltek a lelkekben, mindenki a békét, a nyugalmat kereste, de azt a békét az aranyarcúak elvitték örökre, aki kereste, a lelkekben mélyre ásva sem találta, de a fákban, állatokban, a földben, a patakok vizében hosszas kereséssel rá lehetett lelni.

A kékesi emberek a fájdalmat eltűrték, mégis azon iparkodtak, hogy minél kevesebb fájdalommal járjon az élet. Így is mindenkinek megvolt a maga érzékenysége, a favágók, kik az őszi betakarítások után kora téltől csak a rengeteget járták s baltájukat csapták az erdőbe, folyton a könyökükre panaszkodtak, hogy a sok baltacsapástól bemerevedik minden estére, s nem hajlik, csak derékszögben marad, hogy nem tudják kiegyenesíteni emiatt a karjukat, kútból felhúzni a vizet vagy kikötni a cipőjüket, a csizmát lehúzni, mert nem érik el. Baltakezűek! – mondták az asszonyaik, mikor estére ágyba dugták őket, széttárták combjukat, megszorították a férjük tenyerét, s fenekükkel ránehezedtek a hajukra, s azzal kiegyenesítettek minden hajszálat, és minden görbületet, ami az urukban akadt. Anyám, anyám! – kiáltozták ilyenkor a férfiak, és cseppet sem bánták, hogy favágónak álltak.

Az asszonyok kapáltak tavasztól őszig, s rendszeresen megfájdult a görnyedéstől meg a sok előredőléstől a derekuk, de volt, akinek nem. – Te hogyan csinálod – kérdezte egyik a másikat –, hogy nem fájdul meg a derekad estére? – Én jobban előredőlök, majdnem felbukom, annyira, dőlj te is, s meglátod, nem fog fájni. – Az asszony ki is próbálta, de folyton a fejére állt, alig bírta magát visszatenni a két talpára. Mások más praktikát használtak. Azt tartották tavasszal, mikor az ember meghallja az első mennydörgést, oda kell nyomnia a derekát az ajtófélfához, mert így kapálhat bármennyit, nem fog fájni.

Tartalomjegyzék

Kiszakad a szív

Vágta

Lányszag

Hófehér ingecském

Halványodó sebhelyek

Nem csobban, csak eltűnik

Fenyőágak felett kergetik a szelet

Emberarcú

Csilingelő csontok

Mint prémes állatok

Csontja meg a bőre

Rózsasziromba rejtve

Inperencia

A fák ünnepe

Hitvány férfiak

Madártojások

A föld s az ég moraja

Égett sós bőrke

Férfimulatság

Törzsekről törzsekre

A vadászat

Farkasokká válni az emberek között

Arcuk összeér

Feneketlen gödör

Engem ölelj!

Az összeomló városokból kiszaladó szentek

A szív sem dobog, csak ver

A Jóisten szándéka szerint

Ki fog vigyázni az állatokra?

A szerző jegyzete

MAGVETŐ

KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

magveto.kiado@lira.hu

Felelős kiadó Dávid Anna

ISBN 978 963 14 4406 3

Felelős szerkesztő Szegő János

Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia

Korrektor Tomka Eszter

A kötetet Pintér József tervezte

A címlapon ismeretlen festő művének részlete:

Szent Egyed és szarvas, 1500 k. London,

The National Gallery

Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License