ADRIANA TRIGIANI

KILÁTÁS A COMÓI-TÓRÓL

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Adriana Trigiani: The View from Lake Como

Dutton, an imprint of Penguin Random House LLC

1745 Broadway, New York, NY 10019

penguinrandomhouse.com

All rights throughout the world are reserved to Proprietor.

Copyright © Adriana Trigiani, 2025

© Athenaeum Kiadó, 2026

Fordította

Szigethy-Mallász Rita

Hungarian translation © Szigethy-Mallász Rita, 2026

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-660-6

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Kütsön Nikolett

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

A Kilátás a Comói-tóról című regény teljes egészében a képzelet műve, szereplői kitalált személyek. Tény azonban, hogy a New Jersey-beli South Belmar település neve a 2004. november 2-án tartott lakossági szavazás eredményeként 2005. január 4-től Lake Comóra változott. A szerző, noha kétségtelenül hatással volt rá ez a merész névcsere, semmiképpen sem szándékozik lekicsinyelni New Jersey állam vagy akár a teljes Amerikai Egyesült Államok helyi önkormányzatainak demokratikus gyakorlatát.

Bácsikáim, a Négy Mennyei Lovas:

Orlando A. Bonicelli, Michael F. Ronca, a nagytiszteletű Michael F Godfrey és Michael R. Trigiani emlékére

Szerencsés népek maguk, olaszok. Képesek addig sírni, énekelni vagy szeretni, amíg minden bánatuk elillan.

Elsie de Wolfe színésznő és belsőépítész szavai Ludwig Bemelmans olasz származású amerikai írónak és illusztrátornak

ELSŐ RÉSZ

Addig sírni

1.
Terápia

1. FELADAT

A fülem mögé dugom a ceruzát. A vázlatfüzetet az arcom mellé emelve, közelebb hajolok a tükörhöz, hogy megszemlélhessem a vonásaimat az elkészült önarcképen. Lássuk csak! Sikerült visszaadnom az ovális arcformát, a szemöldök alla Puglia{1} ívét, tűrhető a toszkán orr is, merész, mégsem túl nagy. Az ajak középen telt, csücskében marionettráncok. Végül pedig: a szem. Két kerek, sötét bolygónyi bánat.

Kitámasztom a füzetet az asztalon, és felállok, hogy más szemszögből is megvizsgáljam a rajzomat. Harminchárom éve figyelem ezt az arcot, az ember azt hinné, ilyenkor már nem érhetik meglepetések. Hunyorítva hajolok a lap fölé. A haj nem stimmel. Elfektetem a grafitceruza puha hegyét, gyors mozdulatokkal satírozni kezdek a homloknál, hüvelykujjammal mázolom el a hajtöveket, amitől a halánték vékony vonalai kissé meglágyulnak. Bevetettem valamennyi technikát, amitől ez a faccia{2} derűsebbnek tűnhetne, ám minden mesterkedésem ellenére egy boldogtalan nő arcképe néz vissza rám.

Lefényképezem a rajzot.

Kedves dr. Sharon!

Csatolva küldöm a kért önarcképet. Márványburkolatok méretarányos makettjeinek megrajzolásából élek. Saját terveket is készítek az ügyfeleknek. Bocsásson meg, hogy kissé elnagyolt a rajzom, de így tudom a leghívebben visszaadni, milyennek is látom most magamat.

Mondják, hogy az ezer kilométeres utazások is egyetlen lépéssel kezdődnek. Az én megtorpanásom pedig ballépések egész sorozatával indult, és jókora pofára esés lett a vége. Itt tartok most. Szükségem van a segítségére, hogy felállhassak és továbbléphessek. Úgy értem, érzelmileg.

Olvastam „A megelégedettség kulcsa” című írását a neten. „Légy a magad boldogságának kovácsa!” Szívesen kovácsolnék magamnak boldogságot, ha végre meg tudnám fogni, mi is az. „Hallgass a szívedre!” Mondani könnyű, de igazán éles hallás kell hozzá. „Kövesd a belső hangodat!” Igyekszem. De sütit, kávét és mindenféle életbölcsességeket felvonultató napi Instagram-posztokat követve a saját életem egyre csak nyomorultabbnak tűnik. Törekszem a változásra, ám szinte lehetetlenül nehéz megújulni úgy, hogy az embernek fogalma sincs, honnan kezdhetné – és hogyan.

Tudja, én vagyok a jó gyerek a családban, a láthatatlan szakácsnő, a szobalány, a bébiszitter és a sofőr. És nagyon úgy néz ki, én leszek majd az ápolónő is az egyre korosodó szüleink mellett, hiszen a bátyámnak és a nővéremnek megvan a maga családja. Frissen elvált vagyok, gyermekem nincs, vagyis besegíthetek – bármikor, bármennyit. Olyan megmásíthatatlan ez a rám osztott szerep, mintha kőbe vagy akár márványba vésték volna. A márványhoz pedig értek.

Van egy kívánságtáblám, tele képekkel mindarról, ami után sóvárgok. A tábla Olaszország alakú, amiről talán sejthető, mi a szívem leghőbb vágya. Ott vannak a toszkán lankák, Carrara kőfejtői, a Comói-tavon száguldozó motorcsónakok. Örülni szeretnék az életnek, nem pedig rettegni tőle.

A szüleim házának alagsori lakásában élek, amióta úgy döntöttem, elhagyom a férjemet. A családom váltig könyörög, gondoljam meg magamat, és térjek vissza hozzá – és ezzel nincsenek egyedül. A szülővárosom szinte teljes lakossága mellettük áll. Sőt a templomunk asszonyköre – amely a Kolumbusz Lovagok{3} egyfajta női változata – képes volt azzal megszégyeníteni, hogy misét mondattak a kibékülésünkért. Míg ők buzgón fohászkodtak, én ugyanolyan buzgón fohászkodtam az ellenkezőjéért. Annyi rózsafüzért mondtam a válási procedúra alatt, hogy a végére lekopott Jézus arca a feszületről.

Tizennyolc éves korom óta van útlevelem, de még sosem használtam. Makulátlanul sorjáznak benne a tengerészkék oldalak, sehol egy pecsét, a borítón egyetlen karcolás sincs. Amikor tavaly meghosszabbíttattam, a hivatalnok meg is kérdezte: „Minek vesződik ilyesmivel?”

Mert vesződni akarok! Meg akarom tudni, milyenek is valójában azok a helyek, amelyek azóta itt élnek a képzeletemben, amióta csak legelőször olvastam róluk. Lehet még esélyem erre, dr. Sharon? Csakugyan létezik olyasmi, hogy boldogság? És ha igen, segítene megtalálni? Jöhet mellé a süti is, de nem muszáj.

Lake Como, New Jersey

G. C. B.

2.
A családi vállalkozás

Villog az élénkzöld Chevrolet Impala hátsó lápmája, amikor Louie bácsi a garázsából kitolatva elindul értem, hogy elvigyen a munkába. Louie bácsi és Lil néni háza a tengerparthoz vezető Surf Avenue kereszteződésénél, az egyik saroktelken áll. Kis magánparadicsomuk, egész New Jersey állam alighanem legnagyobb gonddal megtervezett otthona jócskán kirí a Lake Como{4} partját csillámló opálnyakékként körbevevő, kétszintes fehér családi házak és halványkék, aszimmetrikus tetejű gyarmati műemléképületek sorából.

Lil néni és Louie bácsi az évek folyamán minden létező díszítményt és építészeti különlegességet felhalmozott fél focipályányi telkén. Láthatunk ott kerti tavat aranyhalakkal, háromszintes márványszökőkutat, sőt kis ösvényt arannyal erezett térkőből is, ami az Ózhoz vezető sárga út módjára kanyarog egészen a főbejárat küszöbéig. A ház mögött, a kertben a Parthenón másolata látható carrarai márványból, itt szokták tartani rendszeres július negyedikei hot dog partijukat a Kolumbusz Lovagok.

– A házam egyben a cég reklámja is – mondogatja Louie bácsi. – Olasz szakértelem és amerikai elegancia? – teszi föl a kérdést, majd meg is válaszolja: – Akkor maga engem keresett.

Aki pedig Louie bácsit keresi, vele együtt megtalál engem is. Ő a főnököm az 1924-ben alapított családi vállalkozásban, a Capodimonte Márvány- és Kőműveknél.

Bácsikám a járda mellé kanyarodik. Beszívom a hűvös reggeli levegőt. Csiklandozza az orrom, betölti a tüdőmet, és akkorát tüsszentek, hogy belerázkódik az egész testem. Kutatni kezdek a táskámban zsebkendő után.

– Ez most komoly, Jess? – szól ki a nyitott kocsiablakon Louie bácsi, amíg az orromat törölgetem.

Bekászálódom a kocsiba, becsatolom a biztonsági övet.

– Hagyd lehúzva az ablakot, hogy kimenjenek a bacilusok – mondja a bácsi, és öklével kört ír le a levegőben.

– Semmi bajom. A hőmérséklet miatt van.

– Újabban tudós is lettél? Ha nem kapod el a náthát, ő se kap el téged. Anyám örökbecsű bölcsessége.

– Évszakváltáskor mindig elhatalmasodik rajtad a hipochondria.

– Észrevetted? – kérdezi Louie bácsi, és szája mosolyra húzódik.

Észreveszek én mindent, csak hangoztatnom nincs értelme. Ilyen kisvárosban nem sok hasznát veszi az ember a tájékozottságának, hacsak nincs kéznél az útlevele. A New Jersey állambeli Lake Como Északi körútja a Capodimonte és a Baratta családoké. Cap Nagyiék kétháznyira laktak, a Baratta nagyszüleim pedig háromháznyira az ellenkező irányban. Már egyikük sem él. A Baratta-ház 2019-ben Carmine unokatestvérünkhöz került, a Cap-házhoz viszont a Nagyi 2022-es halála óta nem nyúlt senki. Érintetlensége miatt el is neveztük Lake Como Múzeumnak; még egy teáskanál sem tűnt el onnan Nagyi halála óta. A tó körüli többi ház is telis-tele van rokonokkal.

Valahányszor utcabál van nálunk, a lezárt úttest afféle családi „amennyi beléd fér” éttermi programmá alakul. Igazi amerikai-olasz diszkó kerekedik ilyenkor, már csak a szórakoztató showműsor, a partifalatkák meg a minimum kétszeri kötelező italfogyasztás hiányzik. Családunk a társadalmi események mellett osztozik még az utcán, egy darab kenun és az elragadtatott Szűzanya-tiszteleten. A tóparti kertek mindegyikében ott áll egy-egy Mária-szobor. Akár úgy is tűnhet, virágzik errefelé a patriarchátus, az amerikai olaszok azonban tudják, hogy a valódi irányító mindig az anya. Tulajdon mamma mia Madonném, Philomena Capodimonte Baratta a legjobb bizonyíték erre.

– Miféle kabát ez rajtad? – méri végig az öltözékemet Louie bácsi.

– Connie-tól örököltem.

– Még mindig a nővéred levetett gönceiben jársz?

– Talán rosszul áll?

Kisimítom a tengerészkék lenvászont.

Louie bácsi öltözködési elvárásaihoz nem érhetek fel, nem is érhettem fel soha. Louie Cap az utolsó olyan amerikai olaszok egyike, aki bár már a Beatlesen nőtt fel, világéletében a „nagy öregek” eleganciájához húzott. Pedáns öltözködése A dicső tizenegy stílusát idézi. 41-es bebújós szarvasbőr cipőt visel, akárcsak Frank Sinatra, hozzá háromrészes öltönyt, mint a táncdalénekesek, persze, gondosan az ő szilfid alakjára igazítva. Öltönykabátja alól sohasem hiányozhat a testhezálló mellény, mivel, mint mondja, szereti, ha tartja valami.

– A ruha teszi a nőt – oktat Louie bácsi. – Mi ütött beléd? Maga vagy a megtestesült búskomorság!

– Próbálok javítani rajta. Bejelentkeztem a Thera-Me-hez. Ez egy online terápiás program. Állandóan szembejött az Instán, úgyhogy alighanem célközönség vagyok a számukra.

– Lárifári – horkant Louie bácsi. – Én már csak anélkül szeretnék megtérni a Megváltóhoz, hogy egyetlen újabb alkalmazást is telepítenem kelljen.

– Egy bizonyos dr. Sharonhoz osztottak be, Zoomon keresztül.

– És tényleg orvos? – kérdi Louie bácsi.

– Van szakvizsgája. Önarcképet rajzoltatott velem, és megkért, hogy ezentúl írjak naplót, és írjam le az emlékeimet is, a jókat meg a fájdalmasakat egyaránt. Azt mondta, a jövőbeli mentális egészség mindig a múlton alapszik.

Felmutatom az önarcképemet.

Louie bácsi rásandít vezetés közben.

– Ez nem hasonlít rád.

– Hogy érted?

– A helyedben nekifutnék még egyszer – fintorog a bácsi.

– Már késő. Elküldtem.

– És drága ez a terápiás hadművelet?

– Nagyjából egy edzőtermi bérlet ára.

– Hmm. Kész rablás! Minek neked terapeuta, ha itt vagyok én? Olyan vagyok, mint a gyóntatóatyád. Aligha tudsz olyasmit mondani, amin ebben a korban még megdöbbenhetnék.

– Van, amit még neked sem árulhatok el.

– Még akkor se, ha tudod, milyen nőiesen érzékeny is tudok lenni?

– Nem vagy vicces, Louie bácsi.

Bácsikám telefonja megcsörren, mire ő bekapcsolja a hangszórót.

– Szevasz, Googs!

– Van pár fekete gránitlapom. Kellhet neked? – mondja Googs hangja távolinak tűnő hangon, mintha legalábbis a Holdról telefonálna.

– Padlót burkolok odafenn, Basking Ridge-ben. Mennyid van?

– Tízszer hatosak. Úgy néz ki, van belőle hat lap. Hallba esetleg? Kevés?

Louie bácsi rám pillant. Bólintok, jelezve, hogy jól jönne a szállítmány.

– Gondolom, jó áron – mondja a telefonba a bácsi. – Ne húzz le, Googs, most nincs hozzá hangulatom.

– Csak írd meg a címet, és kiszállítom.

Ezzel Rolando „Googs” Gugliotti leteszi a telefont. Ő Louie bácsi egyik legrégebbi munkatársa, egyike a bácsi saját Dicső tizenegyének. Felbukkan, teszi a dolgát, majd nyomban el is tűnik, mint a kámfor, amíg csak újra szükség nem lesz rá, vagy őneki nem lesz szüksége a bácsikámra.

Megnézem a telefonomat.

– Honnan tudja így belőni, mikor keressen? Kicsit ijesztő.

– Ugyan már! Ez a kereskedői ösztön. Írd fel!

Megnyitom a jegyzeteket a telefonomon, és várok.

– Aldo és Rena Lovisone, felújítás. Gránitlapok kiszállítása. Ügyféllel egyeztetni – diktálja Louie bácsi, miközben a Tizenhatodik utcáról a főútra kanyarodva beérünk a városközpontba. Bácsikám lassít, és végigméri az utca két oldalán sorjázó épületeket.

– Feléledőben az amerikai olasz riviéra, füttyent elégedetten, amint észreveszi, hogy az átalakított raktárépület mellett új társasház sorakozott fel a főutcai éttermek, lakóépületek, italbolt és rádióstúdió mellé. Az üres tűzoltólaktanyánál bácsikám meg is áll, és hunyorogva pillant ki az ablakon. – Grillbár lesz belőle. Tűzgyújtóságnak fogják hívni. Helyes. A név sokat számít.

Nagyon is sokat. 2004-re, azaz tizenhárom éves koromra, a New Jersey állambeli South Belmar teljes egészében a szomszédos Belmar és Spring Lake települések közötti lepattant átjáróházzá vált. A korábban takaros, középosztálybeli családok lakta településből bulinegyed lett. Zuhanni kezdtek az ingatlanárak. Az a döntés született hát, hogy ideje tiszta lappal indítani a városka történetében, ehhez pedig új név dukált.

A lakosság egybehangzó véleménye szerint minél előbb megszabadulnak a South Belmar névtől, annál jobb. Az óceánhoz is közel eső tóparti városkát ír, holland, német és olasz bevándorlók alapították jó száz éve, utódaik mind a mai napig itt élnek. A helyi olasz közösség szorgalmazta, hogy South Belmart Lake Comóra kereszteljék át. A többiek eleinte ódzkodtak attól, hogy városukat a szomszédos tóról nevezzék el, ám az olaszok a „Como” szó egyszerű kiejthetőségével győzködték őket. Az érvelés hatott. Hozzátartozik még az igazsághoz, hogy az alternatívaként felvonultatott Fuerstenfeldbruck vagy Lake Nobber nem sokakat nyűgözött le.

A névváltoztatás fő szószólója Louie bácsi volt, akinek vezetésével a Lake Como név földindulásszerű, százhatvanhét szavazatos győzelmet aratott. South Belmar immár a múlté. Az új név csakugyan szerencsét hozott. A lírai elnevezés mintha az egész helyet szépséggel töltötte volna be, akár a bársonyos alt hangú énekesnő, amint megjelenik az operaház színpadán.

Nálam aztán senki sem tudja jobban, mennyit is számít a név, eleget szenvedtem a magamé miatt. Születésemkor szüleim, akik szerették volna, hogy családi hagyományaink és az anyám sajátos ízlésén átszűrt toszkán stílus mindenestül átjárja az életem, Giuseppina Capodimonte Barattának neveztek el. A bátyám, mivel képtelen volt megbirkózni azzal, hogy kiejtse a nevemet, Jessnek kezdett hívni, ami azóta is rajtam ragadt. Így szólít mindenki, rigorózus anyámat kivéve.

Louie bácsival az East Streeten veszteglő kocsisor végére gurulunk.

– Rosszkor jöttünk, mindjárt kezdődik a tanítás – mordul fel a bácsi.

Figyelem az épület lépcsőjén felfelé kaptató, tengerészkék pulóveres lánycsapatot. Hogyan hordhatnak a Szent Róza Gimnáziumba járó lányok még mindig pontosan ugyanolyan egyenpulóvert, mint amilyen az enyém is volt huszonöt éve? Amíg a dugóban várakozunk, megnyitom a telefonomon a jegyzeteket. Szót fogadok dr. Sharonnak: igyekezvén szavakat találni az érzéseimhez, visszaidézem, milyen volt délutánonként anyámra várakozni.

Ez is egyike volt azoknak a meleg októberi délutánoknak, amelyek a legfülledtebb augusztusi napokkal is felvehetik a versenyt. Izzadságban úszva kerülgettem az autókat, amelyeknek a karosszériájából csak úgy áradt a forróság. Az anyák a légkondicionált utasterekben, járó motor mellett várakoztak, ezzel is hízlalva a New Jersey állam fölötti ózonlyukat. Nem csoda, hogy a Föld Napján mindig össziskolai rózsafüzért szoktunk imádkozni. Valahogy életben kéne maradnunk.

Bemásztam anyám mellé az egyterűbe, amelynek nejlon üléshuzata minden egyes leüléskor a lábamhoz tapadt. Kétezret írtunk, kilencéves voltam. Örökölt iskolai pulóvert hordtam fekete bebújós papucscipővel. Connie, a nővérem tizenegy éves. Iskolai egyenruhája pontosan olyan, mint az enyém, csak egy mérettel nagyobb. Már becsatolta magát az anyám mögötti ülésen. Mindaddig nekem kellett hátul ülnöm, amíg Connie valahonnan ki nem derítette, hogy balesetkor az anyósülésen ülő utas hal meg a leghamarabb; azóta bérelt helyem lett anyám mellett.

Egyenpulóveres osztálytársnőim a derekukra kötött iskolai blézerükkel leginkább nagy csapat kék cinkére hasonlítottak. A lányok a hőségben legörgették a térdzoknijukat, ami így apró úszógumiként fehérlett a bokájuk körül. Ez volt a legújabb Szent Rózá-s divat, s aki nem követte, arra a számkivetettek sorsa várt. Én mégse voltam hajlandó rá, mert még nem borotválhattam a lábamat.

– Mikortól borotválhatom már én is a lábamat, anya?

– Te még csak várjál! – vágta rá Connie. – Nekem is csak most engedte meg.

– Nem téged kérdeztelek, hanem anyát!

Ha muszáj lesz további három éven át növesztenem a lábszőröm, alighanem naponta kétszer kell majd borotválkozzam, akárcsak Maci Baratta unokatesónknak, aki képes egyetlen nap alatt dús szakállat növeszteni a nulláról.

– Még át kell gondolnom, Giuseppina.

– Hahó, Jess! – kiáltott be a járdáról Lisa Natalizio. Két karvastagságú, szalmaszőke hajfonata a párás levegőn még tömöttebbnek hatott. Széles mosolya szinte betöltötte kerek arcát. Úgy emelte magasba a kezében tartott müzliszeletet, mint Jean nővér szokta a mutatópálcáját énekórán. – Ne felejtsd el a tejesdobozt!

– Anya, holnap be kell vinni egy tejesdobozt a suliba. Levelesládát csinálunk Lisával. Jobbulást kívánó képeslapokat küldünk majd benne a pápának.

– Jaj, a nővérek meg az ötleteik! Rendben. Este majd kiürítek egyet. Még szerencse, hogy a bátyátok ekkorát nő mostanában! Csak úgy vedeli a tejet. Kapcsold be a biztonsági övedet!

Anyám a derekán fodrozott, testhezálló rózsaszín kezeslábasában leginkább jókora habcukorkához hasonlított. Épp akkor jött zumbaóráról. Szeplőkkel pöttyözött dekoltázsában aranykereszt pihent finom művű láncon. Egy gyors puszi után kinyitotta az ölemben tartogatott uzsonnásdobozt.

– Jól van, mindent megettél.

– Bobby Bilancia lenyúlta.

Anyám összeráncolta a szemöldökét.

– És megmondtad Theresa nővérnek?

– Nem szép dolog árulkodó Júdásnak lenni – emlékeztettem. – Bobby a Lisáét is dézsmálja, ő már belenyugodott. Az anyukája mindig berak egy pluszcsomag kekszet, ha Bobby ismét rájárna.

– Nem vagyok hajlandó a Szent Róza teljes negyedik osztályát etetni!

Anyám, miután harmadik nekifutásra sikerült rágyújtania, messze kitartja a kocsiablakon a karcsú Virginia cigijét, nehogy passzív dohányos váljon belőlünk.

– Amint hazaértünk, betelefonálok az iskolába – sóhajtott. – Giuseppina, szembe kell szállnod azzal a fiúval.

– Az lehetetlen, anya.

– És miért?

Connie válaszol helyettem.

– Mert az összes osztálytársnője meg a suliban az összes nővér mind bele van zúgva Bobby Bilanciába. És Jessnek is tetszik. Ugye, Jess?

– Nem állunk meg fagyizni?

Vajon miért éheztem meg Bobby Bilancia neve hallatán?

– Lasagnát csináltam vacsorára.

– Addig nem bírom ki. Mi van, ha elájulok? – kérdeztem, és a kocsiajtónak dőlve a kezembe temettem az arcomat.

Tizennégy éves bátyám, Joe, bemászott hátulra, és becsukta maga mögött az ajtót. Makulátlan baseballmez volt rajta, fekete haja gondosan oldalra fésülve. Lerakta maga mellé a hátizsákját. Egyetlen porszem sem volt rajta, ugyanolyan vadonatújnak nézett ki, mint amikor anya megvette neki.

– Milyen napod volt, Joe? – csicsergett anya.

– Tűrhető. Anya, ki tudnál rakni a pályánál?

– Ezért vagyok – mosolyodott el anyám. – És neked milyen napod volt, Connie?

– Vacak. Jesst folyton szekálják a neve miatt.

Anyám sötét szeme először a visszapillantó tükrön át Connie-ra villant, majd rám, az anyósülés irányába.

– Hogy érted azt, hogy szekálják?

– Hát néhány lány csúfolja – felelte Connie.

– Giuseppiña Coladának hívnak.

– Mint a koktélt? – vonta fel a szemöldökét anya.

– Azért néha mondanak durvábbat is – szólalt meg Connie. – Úgy hívják, Giusep-pina.

– Nyomik – dünnyögte Joe. A bátyám, noha még ő is általános iskolásnak számított, ekkorra már jócskán kinőtt az alsó tagozatos heccelődésből. Testvér helyett inkább apámként tekintettem rá.

– És kik csúfoltak? – tudakolta anya. Szigorú pillantást vetett a nővéremre a visszapillantó tükrön keresztül. – Miért nem védted meg a húgodat, Connie?

– Nem mászkálhatok örökké a nyomában a folyosón, hogy minden bunkó lányt elhessegessek mellőle.

– Aztán miért nem? – rivallt rá anyám. – Ő az egyetlen húgod! – Ezzel felém fordult. – Muszáj lesz felszívnod magad, Giuseppina.

Éreztem, ahogy összeszűkül a torkom. Nyakamra szorított kézzel próbáltam minél mélyebbet lélegezni, de alig jött be levegő az orromon. Általában akkor törtek rám a pánikrohamok, ha túl sok olyasmi jött össze, amivel nem tudtam megbirkózni. Az a nap különösen nehéz volt: nem sikerült semmi, és még szekáltak is. Nem bírtam tovább.

– Connie, a zacskót! – visította anyám. Connie nyugodt mozdulattal szedte elő a papírzacskót, és nyújtotta előre anyának. Pontosan tudta, mi a teendő. Anyám szétnyitotta, majd felém nyújtotta a zacskót.

– Fújj bele, Giuseppina! Fújj bele szépen!

A pánikrohamok óvodáskoromban kezdődtek. A gyerekorvosunk tanított meg a papírzacskós trükkre. Valahányszor nem kapok levegőt, a szájamra kell szorítanom a papírzacskót, amit először jócskán tele kell fújni levegővel, majd ugyanazt a levegőt visszaszívni a tüdőmbe. Azután újabb levegőt fújni az összelapult zacskóba. Idővel megkedveltem a dagadó papírzacskó zörgését. Gondolataim ilyenkor lassanként hozzáidomultak a légzésem ritmusához. Bobby Bilancia belégzés, Bobby Bilancia belégzés, ismételgettem magamban, amíg lelassult a szívverésem, és kitágult a tüdőm.

– Mikor fogom ezt végre kinőni? – néztem anyámra, amíg ruhaujjammal a szememet törölgettem.

– Az orvos azt mondta, bármikor előjöhet. Légy türelmes.

Anya félreállt, hogy kitegye Joe-t a sportpályánál. Mielőtt a bátyám kiszállt volna, előrenyúlt és megszorította a kezem. Azután bevágta maga mögött az ajtót, és már rohant is a barátaihoz. Rövid időn belül úgy elnyelte a piros-fehér csíkos mezek tengere, mintha csak Cap Nagyi selyemcukorkás dobozába ugrott volna fejest.

Az útra visszakanyarodva anya lesni kezdte, merre van fagyiskocsi. Megkönnyebbülés töltött el, amint a tölcsér roppanós csokibevonatán át a puha vaníliakrémbe haraptam.

A dugóban araszolva Louie bácsi azt figyeli, ahogyan az iskolabuszból leszállnak az utasok az épület előtt. A két oszlopba rendeződő diáktömeg Limai Szent Róza szobrát kétfelől megkerülve, kék folyóként áramlik be az előcsarnokba.

– El tudod képzelni, hogy valaha te is ilyen pici voltál?

– De már akkor is nekem volt a leghosszabb nevem az egész iskolában – pillantok fel a jegyzetelésből.

– Pedig mondtam a húgomnak, hogy valami tisztességes nevet adjon neked. De nem, neki muszáj volt téged arról a vénkisasszony nagynénikénkről elneveznie, csak mert a családból senki más nem volt hajlandó ezzel megnyomorítani a gyerekét. Zia Giuseppina valódi tank volt – emeli fel mutatóujját nyomatékképp a bácsikám. – A maga száznyolcvan centijével nőknek, férfiaknak egyaránt fölébe magasodott a Capodimonte családban.

Bár sosem találkoztam ezzel az unokanagynénivel – meghalt még a születésem előtt –, annyi bizonyosnak látszott, hogy Zia Giuseppina egykor jelentős személyiség volt az Északi körúton.

– Masszív volt, mint a régi jegeskocsik – magyarázza Louie bácsi –, a hangja meg áthallatszott a tó túlpartjára, még a házak is beleremegtek. Ha akart valamit, jönnie se kellett, csak odamennydörgött.

Se testi, se lelki alkatom nem bírja el egy ekkora egyéniség súlyát; már a kezdetektől sok volt. Mintha egy nyolcéves kislánynak az apja cipőjében kellene iskolába járnia, vagy egyedül kellene használnia egy betonkeverőt.

– És miért volt vénkisasszony ez a nagynéni?

– Belekóstolt egyszer ő is a szerelembe, de igencsak csúffá tették.

– Kik?

– A nagyapám meg a testvérei, az olaszországi Capék. Úgy mesélik, ezerkilencszáznegyvenkilencben, egy havas éjszakán Nonno Cap meg a többi fiú rendeztek egy kis rajtaütést, amit manapság talán emberrablásnak neveznének.

– Hol volt a néni?

– A 6-os számú motelben, az autópálya mellett. Elég az hozzá, hogy a 7-es számú szállodai szobákat azóta csak bumm-bumm szobának hívom.

– És Zia Giuseppina… szórakozni ment oda?

– A legelemibb szórakozás céljából, igen. De Nonno meg a fiúk épp időben érkeztek. Nagyapám kirángatta a lányát a szeretője, Petey Palma karjából, aki egyébként egészen jó parti lett volna. Történt, ami történt, Petey mindenesetre egyedül ment haza a szülővárosába, Manasquanbe.

– Sose hallottam még erről.

Ami persze nem meglepő. A szexualitással kapcsolatos történeteket rendszerint olyan mélyre temeti a családunk, mint a Szent József-szobrot a kertek végében, valahányszor bármelyikünk árulni kezdi a házát.

– A Ziát úgy megviselték a történtek, hogy onnantól fogva letett a szerelemről. Azon az éjszakán egyszer s mindenkorra vénkisasszony nagynéni lett belőle, és azután már haláláig a szégyenén rágódott. Mélyen hívő katolikus lévén azonban mindvégig igyekezett másokat szolgálva vezekelni a bűnéért. Egész életét a szegényeknek szentelte, és ha épp nem velük volt elfoglalva, vagy az öreg szüleit ápolta, vagy ránk vigyázott. Ő főzte a vasárnapi ebédjeinket.

– Szép kis élet!

– Egy szóval sem mondtam, hogy boldog lett volna.

– Hát csoda, ha haragos volt? – dőlök hátra az ülésen. – Nem a saját életét élte.

– Senki nem mondta, hogy neked is így kellene élned – nyugtat meg Louie bácsi. – Te nem vagy vénkisasszony nagynéni.

Egyelőre nem, gondolom magamban, miközben Louie bácsi a sportpályák mellett elhajtva kiér a városból. Nem ismertem ugyan Zia Giuseppinát, de én is olyan életet élek ezzel a névvel, ami nem az enyém. Ezt is meg kell majd említenem a terápián.

Spring Lake felé közeledve az út virágzó japán füzektől szegélyezett, zöld-fehér folyosóvá válik. Lake Como hétköznapi családi házait és műanyag mászókás kertjeit magunk mögött hagyva megérkezünk a Spring Lake-i kúriák közé, amelyeknek gondosan nyírt gyepén itt is, ott is bronzszobrok állnak. Louie bácsi továbbrobog az úti célunk felé, én pedig az ablakon kihajolva mélyen beszívom a friss fenyő- és cédrusillatot.

Bekanyarodunk a templom parkolójába. Az Alexandriai Szent Katalin-templom pontosan olyan, mintha egy reneszánsz duomo, egy neoklasszicista székesegyház és egy Mediciekhez méltó pompájú meditációs zen kert keveréke röpült volna ide egyenesen Firenzéből. A tó partján fenségesen magasodó épület sima fehér gránitlapjaival, faragott tetődíszeivel, mediterrán harangtornyával akár az itáliai reneszánsz remekművének is beillene. Évtizedek óta itt keresztelik, itt esketik, innen temetik valamennyi Capét és Barattát.

Louie bácsi leparkol. Kiszállok, nyújtózkodom. Bácsikám is megmozgatja a vállát.

– Aúúú!

– Ne csináld, ha ennyire fáj – mondom neki.

– Ugyan, előbb-utóbb mindenem fájni fog. Hetvenhárom éves vagyok.

– Ezt egyik reggel se felejted el megemlíteni.

– Mert magam is alig hiszem. Nézz csak rám! Nemrég még ifjú és életerős voltam. Inget se kellett húznom. Akár egy szál ágyékkötőben is mászkálhattam volna, még a vadidegenek is rajtam felejtették a szemüket.

– Szerencsés vagy.

– Komolyan beszélek. A Dávid-szoboréval vetekedett az alkatom, csak nem voltam olyan magas. Most meg nézz rám! Összetöpörödtem.

– Nem is vagy öreg.

– Lássunk tisztán! A hátralévő időmet akár már konyhai tojásfőző órán is meg lehetne mérni, és még így is én maradtam az egyik legtovább. Szűk korlátok között mozgok már. Ilyenkor az embernek két lehetősége van: vagy megbénítja az elkeseredés, vagy még az utolsó lendületével elintézi, amit csak tud. Úgyhogy én eltűnődtem. Mi is vár a mi kis százéves családi vállalkozásunkra? Mivé lesz a Cap Márvány- és Kőművek?

Elszorul a szívem. Hát csak kilyukadtunk ide. A munkám az egyetlen, amit élvezek az életben. Fogalmam sincs, mitévő leszek, ha ez is megszűnik.

– El akarod adni a céget?

– A cégnek olyasvalaki kell, aki szívvel-lélekkel vezeti majd. Nem akarnám eladni, remélem, másként is biztosítható a jövője. Úgyhogy ideje lenne átvenned tőlem a gyeplőt, hiszen az én kezem már nem sokáig bírja.

– Nekem?

Louie bácsi körbenéz.

– Miért, van itt még valaki? Igen, persze, hogy te. Rád gondoltam. Először azonban rá kell hogy láss a folyamatokra. Meg kellene nézned az olaszországi bányákat. Nem hiszem, hogy bárki képes lenne jól vezetni ezt a céget anélkül, hogy tisztában volna a carrarai bányászat folyamatával. Úgyhogy hajrá! Benne vagy?

Louie bácsi olyan természetességgel hív Olaszországba, mintha csupán a szomszéd városig küldene mosdókagylóért. Szóhoz se jutok. Erre végképp nem számítottam, amikor a bácsikám reggel fölvett a kocsijával. Különben rendesebben felöltöztem volna.

Ekkor hirtelen, illuminata! A templomlépcsőt korallpiros fénybe vonja az őszi nap. Valódi isteni csoda részese volnék vajon? Alighanem.

Egész életemben Olaszországba vágytam, de valami mindig keresztülhúzta a számításaimat. Hiába voltam olasz szakos a főiskolán, hiába voltak elég jók a jegyeim egy sikeres pályázathoz, anyagilag nem engedhettem meg magamnak a külföldi félévet. Nászutunkat az Amalfi-partra terveztem, de Bobby azt mondta, jobb lesz nekünk Las Vegasban. Fontolóra vettem az olaszországi társasutazást is, de éppen a turistalátványosságok érdekelnek a legkevésbé. Az őseim falujára voltam kíváncsi. Az igazat megvallva, féltem volna egyedül odautazni. Hiszen hogy járt Katharine Hepburn is a Velence, nyár, szerelemben, vagy abban a James Bond-filmben Daniel Craig. Louie bácsi leolvassa a riadalmat az arcomról.

– Nyugodtan gondold végig, Jess! Nem kell azonnal válaszolnod.

Egyetlen aggodalmam az olaszországi úttal kapcsolatban az, hogy esetleg megint közbejön valami.

– De igen, Louie bácsi! Válaszolok: és igen, igen, igen!

– Akkor jó. Ezzel hát rendben is volnánk. Megtervezzük az utat, belekóstolsz az ottani munkába, megismerkedsz a helyiekkel, aztán majd szépen eldöntöd, milyen irányba viszed tovább a céget. Esetleg imádkozhatnánk is a dolog sikeréért.

Louie bácsi ez csak félig szánhatta tréfának, mert a következő pillanatban már ki is tárja a templom hatalmas bronzkapuját.

{1} Az olasz Puglia régióban élőkre jellemző, markáns, enyhén ívelt szemöldök. (A szerk.)

{2} faccia (olasz): arc

{3} Katolikus férfiak jótékonysági szervezete. (A szerk.)

{4} A szövegben itt a New Jersey-beli Lake Como nevű településről és az ott lévő tóról van szó, amelyet az eredeti formában írunk, megkülönböztetve az olaszországi Comói-tótól, amely a későbbiekben szerepel. (A szerk.)