© Pokorny Lia, 2025

© Rendi Mária, 2025

A kéziratot összeállította és szerkesztette Karácsony Ágnes

A borító Kesjárné Mészáros Annamária fotójának felhasználásával készült

A belívben szereplő fotót Mészáros Eszter készítette

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

athenaeum@lira.hu

ISBN 978-963-543-600-2

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Korrektor: Geszti Anna, Valentin Kristóf

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

… és végül képes lesz szeretni önmagát

A majdnem tökéletes boldogság receptje – „nyomokban” engem is tartalmaz. Mégsem teljesen a saját életem feldolgozása. Valós történetek mellett a fantáziámból is merítettem. Attól persze még nem lettem író, hogy egyszer csak leírtam, amit gondolok, amit érzek. De jólesett. 2024 tavasza óta játszom ezt az előadást.

Abból indultam ki: vajon tényleg ideális lett volna a gyerekként elképzelt „tökéletes” felnőtt élet? És ha nem úgy sikerült – az kudarc? Sokan feltételhez kötik a boldogságot, és ha ez nem teljesül, boldogtalanok lesznek. Vagy megfeszülnek, hogy mindenáron elérjék azt a valamit, ami nincs – és közben elfelejtenek élni. Én is küzdöttem a megfeleléssel, azzal, hogy hosszú ideig például nem tudtam nemet mondani.

Ebben a darabban Bársony Kriszta, a főszereplő, lassanként felismeri a gyerekkorából hozott elakadásait és mintáit, megtanul nemet mondani és határokat húzni – és végül képes lesz szeretni önmagát. Ez egy felnövéstörténet arról, hogyan lehet eljutni oda, hogy az ember egyedül is meg tudja élni a boldogságot, az élet örömeit. Láthatjuk egy kapcsolatfüggő személyiség kialakulását – és a gyógyulás útját.

Sokáig azt hittem, a függőség csak az alkoholról vagy a drogokról szól. Ma már tudom: gyakorlatilag bármi kiválthat függőséget. Lehet függővé válni egy elérhetetlen ideáltól, saját félelmeinktől is, lehet a munkánk a „szerünk”, vagy egy kapcsolat, akár a saját gyerekünk is: én ezt megtapasztaltam – anyaként, nőként, emberként. És évekig nem tudtam, hogy amit megélek, annak van neve: függő gondolkodás. Amíg nem neveztem nevükön a dolgokat, addig csak sodródtam velük. A felismerés viszont elindított egy úton – az önismeret útján.

A majdnem tökéletes boldogság receptje előadás szakmai tanácsadója Rendi Mari addiktológiai, család- és párterápiás konzultáns. Tisztelem, és bízom benne. Sokat tud a függőségről – a tüneteiről, a működéséről, a hátteréről és arról is, hogyan lehet kilépni ebből az ördögi körből. Egyes előadások után közösen is beszélgettünk a nézőkkel – igazán, mélyen, nyitottan – a függő játszmákról. Egyre többen fogalmazták meg: „Ez rólam szól.” „Én is így éltem meg, hogy mindig fontosabb a másik.” „Most értettem meg, miért vagyok ott, ahol.”

Amikor az Athenaeum Kiadó megkeresett, hogy készüljön könyv az előadás alapján, egyértelmű volt számomra, hogy a szövegkönyvet kiegészítjük egy beszélgetéssel a függő játszmákról Rendi Marival. Én kérdeztem őt. Ez közös történet – nem csak vele. A megfelelni akarás, a szeretetvágy, a kimondatlanság, a kapcsolati elakadások, az önmagunkkal való küzdelem, a biztonság keresése, és az a félelem és kétely, hogy elég jók vagyunk-e – sokunk közös nyelve. És ha meg tudjuk nevezni, amit megélünk, ha ki merjük mondani, akkor el is kezdhetünk gyógyulni.

Ez a könyv persze nem ígéri, hogy meg lehet tőle gyógyulni. Inkább egy önismereti térkép, amelyen együtt próbálunk haladni – visszafelé a gyökereinkhez, előre önmagunkhoz. Segíthet eligazodni azoknak, akik elakadtak az életükben. Akik ugyanúgy küzdenek a nemet mondással, a megfeleléssel, a határhúzással, ahogyan én is küzdöttem. Akik nehezen fogadják el, hogyan lehet majdnem tökéletes, ami nem ideális. Akik nem gondolták volna, hogy képesek megtenni a lehetetlent – vagy akik még előtte állnak, és csak egy kis biztatásra van szükségük. Akik szeretnek emlékezni, nevetni, sírni – és megengedik, hogy valami eljusson a szívükhöz. Akik nem félnek az érzéseiktől. És akik igen – nekik pont ezért ajánlom ezt a könyvet.

Pokorny Lia

Kislánykoromban volt egy képem arról, milyen leszek, ha felnőtt leszek.

Láttam egy nagy kertet szépen gondozott növényekkel, tele hortenziákkal – kedvenc virágom –, gyümölcsfákkal. A kertkapu fölött rózsalugas. Minden szeglet bájosan kócos, mégis jól megkomponált. Ilyen kert nem jár mindenkinek! A körténk illatos és zamatos, messze elkerülik a kártevők, mert tökéletes emberek tökéletes kertjét még a kukac is megkíméli. Árnyat adó, erős diófa a kert közepén, amely bőségesen hozta gyümölcsét, amit aztán a ropogó kandallótűznél nevetve, történeteket mesélve pucolt a család a karácsonyi bejglihez. Nyaranta pedig – hófehér vászonterítővel, finom porcelántányérokkal, saját kezem hímezte szalvétával – hatalmas asztalt terítettünk meg a diófa alatt.

Az asztal körül hat gyermekem – valahogy egyik sem maszatos – tiszta ruhában, szőkén, csibészes kóccal vagy csodás szalagokkal, masnikkal, fonatokkal, pirospozsgásan, fiúk és lányok vegyesen, mosolyogva, csiklandós izgalommal figyelik közeledtem. Lassított felvétellel érkezem, kint fürtökben gyöngyözik a kacaj. Kipenderülök a ház ajtaján: – Jövööök! Szépen fésült kontyomba egy margaréta tűzve, ajkaim teltek, smink nélkül is tökéletes hosszúságú pillák, apró szeplők, természetes pír arcomon. Hopp, mintegy direkt, fokozva a tüneményhatást, épp lágyan belefúj egy rakoncátlan tincset a szél a homlokomba, én csak kacagok, megejtő mosolyom kifogyhatatlan, apró kockás ruhám derekát összehúzza a kötény…

A Kötény!

Erről ejtsünk néhány szót, mert ez nagyon lényeges momentuma a pillanatnak. A kötény hófehér és ropogós. Ez nagyon fontos! Gondosan fehérítve, kézzel mosva, kikeményítve, napon szárítva, és itt jön a lényeg: ropogósra vasalva! Mert ez nem csak kötény! Ez szimbólum! A tökéletes asszony szimbóluma, aki úgy létezik, főz-mos-vasal-takarít, hogy mindig tüchtig és makulátlan!

Tehát a kötény hátul szépen rendezetten megkötve a hat gyermek után is igen karcsú derekamon, kecses topán a lábamon, szinte szökellek a zöld gyepen, nálunk az is mindig harsogó zöld, kezemben tálca, rajta a frissen sült pite tele meggyel, tetején porcukor, apró kristályainak kis csoportja, ahogy úszva, lebegve közelítem az asztalt, finoman cukorfelhőként elválnak a sütemény tetejéről – csak hogy rám röppenve még édesebbé, éteribbé tegyék a látványt, ami már eleve fokozhatatlanul tökéletes. A kancsóban tej, zsíros hab úszik a tetején, amit majd hófehér csészékben szervírozok, a pitét csipkés szélű porcelánon – cseppet sem izgulva attól, hogy a meggy vagy a tej bemocskolja a szintén ropogós abroszt, hiszen nálunk soha senki nem eszi le azt.

És most jön a lényeg!

Amiért, akiért mindez megtörténhet, a legfontosabb, aki megkoronázza ezt az egész látomást, akiért érdemes volt gondosan ápolt kertet, takaros otthont, csodagyermekeket vizionálnom, aki mindezt a harmóniát teljesen átszellemülve, ugyanakkor leírhatatlan elégedettséggel nyugtázza, aki büszkén, kihúzott derékkal figyel, kezében újság, izmos karjai feszülnek pedánsan felhajtott ingujja ölelésében… Ő, a férfi, életem párja, gyermekeim apja, neki teremtett az isten, örök szerelemmel és töretlen hűséggel vagyok odaadó társa, hálás szívvel kényeztetem, neki soha nem kell itthoni teendőkkel bajlódnia, mert Ő az, aki naponta keményen dolgozik azért, hogy mindenünk meglegyen. Bármit megadnék azért, hogy itthon gondtalanul élvezhesse mindazt a ragyogást, boldogságot, kényelmet, amit megteremtett. Ahogy például engem is.

Hát én Őt kerestem szinte egész életemben. Az ideált. És úgy gondoltam, ha majd elég érdekes, okos, tökéletes, hibátlan leszek, akkor nem történhet másként, elnyerem a jutalmam a sorstól, megkapom a társam, akire várok, akiért áldozatot hozok, tűrök, imádkozom, és ha megszerzem Őt, akkor végre megment és örökkön-örökké boldog leszek.

Nem tudom, hallották-e, hogy az ember képes beprogramozni a jövőjét. Azaz: ha pozitívan gondolkodunk, tehát jó erősen elképzeljük, mantrázzuk, amit szeretnénk, akkor az úgy lesz. Na most ezzel kapcsolatban három kérdés merült fel bennem.

Az egyik: ha, mondjuk, én úgy érzem, hogy megtaláltam az igazit – mert pozitív gondolkodással megteremtettem –, de ő, mondjuk, nem érzi ezt, vagy ne adj’ isten ő másban találja meg élete párját, akkor mi alapján dönt a sors? Hogy kinek a gondolata a pozitívabb? Tehát akkor mégsem voltam elég pozitív, és ha megszakadok is, toljam tovább, hátha én győzök?

A másik: amit gondolok, pozitív-e csak attól, hogy én akarom? Honnan tudom, hogy minden szempontból pozitív, amit szeretnék? Honnan tudjam például, hogy nekem tényleg jó-e? Vigyázz, mit kívánsz, mert még megkapod!

A harmadik: ha elfogadom azt, hogy a gondolatoknak teremtő erejük van, akkor mi lesz azzal a sok ezer gondolattal, amely ott kiabál, fortyog, fél, ordít ott lent, a mélyben, amelyekről nincs kedvem tudomást venni, amelyeket elzárok magamban, és átkötök piros masnival baromi pozitívan? Érzem, hogy büdös meg undi meg mérgező zöld löttyként kavarog bennem, tehát biztos elég az, ha azt hajtogatom, hogy minden szép, minden jó!? Könyörgöm, ha hízok tíz kilót, biztos lefogyok attól, hogy elmondom százszor, hogy karcsú vagyok, karcsú vagyok? Mi van, ha azok a gondolatok, amelyekről nem akarok tudomást venni, erősebbek, mint azok, amelyekről annyira szeretném, hogy teljesüljenek? Mi van, ha ők bennem mélyen eltemetve írják valójában az én mesémet, és nem az én „pozitív gondolataim”?

Olvastam egyszer, hogy a gyerekek azért hallgatnak meg sokszor egy bizonyos mesét, mert ahogy azonosulnak a mesehőssel, bejárják azt az utat, ami iránytű, térkép az életükhöz. Én is kiválasztottam a kedvenc mesémet, ehhez igazítottam majd’ az egész életem. Persze gyermekként erről fogalmam sem volt. Csak azt tudtam, hogy Hamupipőkével végtelenül igazságtalan az élet, és újra és újra hallani szerettem volna a mese végét, amikor a herceg a lábára húzza az üvegcipőt, és boldogan élnek, amíg meg nem halnak.

Bár az én üvegcipőm – túlságosan korán – eltörött. Sejtelmem sem volt, hogy milyen végzetes következménye lesz annak a bizonyos tavaszi napnak… Hiszen cipő nélkül hogy talál rám majd az Igazi?

Nyolcéves lehettem, amikor megláttam egy kirakatban a cipőt. Akkoriban még nem volt túl nagy választék, de ez olyan volt, amelynél szebbet elképzelni sem tudtam. Igaz, nem üveg, de nekem annál is varázslatosabb. Bordó velúr, pici sarokkal, fűzővel. Nem tudtam, hogyan szóljak otthon. Nagyon jó kislány voltam, és mint jó kislány nem követhettem el azt a hibát, hogy felfedem a sóvárgásom, hiszen úgy elveszíteném apukám bizalmát és szeretetét, túl követelőzőnek tűnnék. Sokkal egyszerűbb volt a gyermeki manipulációt elővenni.

Érdekes, hogy a túlélés érdekében miket tudunk kicsiként öntudatlanul működtetni?! Mondjuk, nem csak kicsiként.

Szóval amikor csak elmentünk a kirakat előtt anyukámmal, lassan megálltam, szótlanul bámultam egy bizonyos pontra néhány mély sóhajjal jelezve, hogy a vágyakozástól elakadt a lélegzetem, amíg anyukám egyszer csak – végre – megkérdezte: – Krisztikém, tetszik neked? Mondtam: – Igen!

Anya valahogy megbeszélte apukámmal, és megkaptam a cipőt. Addigi életem legszebb napja volt! Arra gondoltam, mégiscsak van az a Jó, amit néha nagyon távolról érzek, és most kiderült, hogy nemcsak a mesékben van, hanem Van! Boldogság volt minden reggel, amikor felvehettem. Ez nemcsak cipő volt, hanem bizonyosság! Olyan voltam, mint Sámson vagy Achilles. Vagy Hamupipőke. És tudtam, egyszer majd eljön a herceg és meglátja a lábamon, és varázsütésre megváltozik minden. Az igazi életemet fogom élni, amire születtem.

Egyik nap apukám jött értem az iskolába. Ahogy általában, nagyon ideges volt. Főnök, sok embert kell irányítania, megszoktam. Ilyenkor nem szólok, nem beszélek, nem veszek levegőt, mintha nem is lennék, nem lehet, hogy valami apró-cseprő dologgal felbosszantsam, például hogy Gréta megette a tízóraim felét, vagy hogy Peti tulipánt rajzolt nekem, vagy hogy nem értem matekból a maradékos osztást.

Ha apa ideges, akkor semmi sem lehet fontosabb! Kicsire összemegyek, hogy ne is lásson, és megpróbálok mindent úgy és lehetőleg késedelem nélkül megcsinálni, ahogy szeretné, nehogy tovább bőszítsem. Hamar lekaptam az iskolaköpenyt, a kabátomat a vállamra ügyeskedtem, belebújni időhúzás lett volna. A váltócipőből villámgyorsan kiléptem, a bordó cipőmbe pedig csak becsúsztattam a lábfejem, nehogy a fűző ki-bekötésével kihúzzam a gyufát. Csoszogtam apa után a folyosón ki az autóig. Aztán pisszenés nélkül ültem a hátsó ülésen, amíg haza nem értünk. Otthon kipattantam a kocsiból, és fellélegezve, hogy nemsokára a szobámba érek és nem kell tovább ezt a furcsa nyomást éreznem a gyomromban, szaladtam az ajtó felé. Apukám kurtán utánam kiáltott: – Krisztina! – Apa? – Tíz percen belül jelentkezz a cipőddel az udvaron!

Éreztem, hogy nagy a baj. Mindenre felkészülök, előre bocsánatot kérek majd, bár fogalmam sincs, mit tettem.

Tíz perc múlva kint álltam az udvaron, kezemben a cipő.

– Rossz gyerek vagy! Letapostad a cipőd sarkát! – Apa egy farönkre mutatott. – Tedd oda!

Letettem.

Apa a baltára mutatott: – Kriszta! Fogd meg!

Megfogtam.

Apa: – Hasogasd szét!

Mozdulni sem bírtam. Sírtam, hogy nem tudom megtenni, bocsásson meg, nem leszek rossz többé! De apukám kivette a baltát a kezemből, és apró darabokra vágta a cipőmet.

Világéletemben szerettem a karácsonyt. És nem azért, mert gazdag Jézuska járt hozzánk, hanem mert anyukám mindig meghitté varázsolta az ünnepet. Még a legkisebb ajándék is olyan jólesett attól, hogy körbeölelte a csoda.

Alig vártam pici koromban a csengő hangját, mert tudtam, hogy a szüleim mindjárt kinyitják a nagyszoba ajtaját. Ugyan a vastag katedrálüvegen előre árulkodtak a színes fénypacák, mégis, a két öklömet egyszerre harapva, lélegzet-visszafojtva izgultam, hogy ugye, jól látom, amit látok, ez tényleg az?! És az ajtó kinyílt, és én ujjongva konstatáltam, hogy idén sem hagyott el a Megváltó!

Később, amikor már együtt díszítettük a fát a szüleimmel, mindennél finomabb volt úgy elcsenni és megenni a szaloncukrot, hogy utána szépen pocakosra visszatekertem a papírt, mintha mi sem történt volna. Pár nap múlva, mivel nem lehetett megkülönböztetni a teli és üres csomagolást, egyenként tapogattam végig a színes celofánokat, hogy akad-e még zselés vagy marcipános.

Az sem zavart, hogy egyik karácsonykor csak egy gumicsizma volt a fa alatt, mert a szüleim aznap befogadtak egy kóbor kiskutyát. Bár a téli szünet vége felé valamicskét beárnyékolta az örömöm az a gondolat, hogy ha majd az iskolában mindenki dicsekszik a sok új menő játékkal, vajon mit füllentsek a többieknek, nekem mit hozott Jézus?

Szenteste mindig volt halászlé, rántott hal, mákos guba, mennybőlazangyal – utóbbit már kamaszkoromban cikinek tartottam, de ha így, hát így, ha kellett, hát kellett, hamar túlestünk rajta. Nem a dal zavart, hanem a szülőkkel éneklés. Pedig együtt énekelni annyira jó!

Serdülőkoromban ugyanúgy indult virágba borulásnak a lelkem és a testem, mint bármelyik velem egyidős fiatalnak. A pubertáskorban elszabaduló hormonok – amelyek úgy hatnak a limbikus rendszerre, ahol az érzelmek laknak, mintha tövig nyomnánk a gázpedált, miután elszállt a fék – felelősek a nemi vágyért és a reaktív ingerlékenységért, azaz a kamaszok tenyérbemászó szemtelenségének is okozói. Mivel nálam ez utóbbi az ismertetett okok miatt kizárt volt, mindig aranyos, szófogadó kislány voltam, ezért az összes bennem lévő hormon egy irányba koncentrálva hatalmas, áradó érzést keltett bennem, amit vágytam volna formába önteni, mert szétfeszített. Épp ezért a szerelem sokkal előbb találkozott velem, mint a tárgya. Megkaptam, bár még nem szélesvásznon!

A moziban a Házibuli 2. című film másfél órája alatt mindent elsöprően és végzetesen szerelmes lettem – Pierre Cossóba. Nem mertem kirakni a poszterét a szobám falára, mert apa hangosan röhögött volna, hogy „ki ez a vastag szemöldökű gizda”? Ő nem látta, fogalma sincs róla, hogy hogy tudja az én szerelmem törött orral azt mondani Sophie Marceau-nak, hogy zsötem! És én pontosan tudtam, hogy csak egyszer sétálnék el véletlenül a párizsi otthona előtt, amikor épp kilép, vagy a metrólépcsőn szaladna szembe velem – ott megállna az idő örökre.

Szülinapomra csináltattak a szüleim egy pólót, amelyen a saját arcképem díszelgett, hú, nagyon menő volt, ráadásul rendkívül hasonlítottam rajra Sophie Marceau-ra. Szerintem. Ezt mindenkinek minden alkalommal el is magyaráztam, ha nem vették volna észre – márpedig nem. Azért szerettem hordani ezt a pólót, mert hátha így könnyebben megismer az a fiú, ha mégsem találkoznék Pierre Cossóval, aki hasonlít Pierre Cossóra, ahogy én hasonlítok Sophie Marceau-ra.

Próbáltam belelátni mindenkibe életem párját, sok randira elmentem, hátha, hátha, hátha Ő az… Majdnem mindenkivel jártam egy kicsit, könnyebb volt szabadulni. Aztán végre megérkezett! Igazán! Teljes életnagyságban! Találkoztam életem szerelmével! Nem jött olyan könnyen az érzés, mint vártam, viszont olyan szépen szerettünk egymásba, mint amikor megkel a kenyér.