Copyright © Papp Noémi, 2025

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2025

Borítóterv Somogyi Péter

Szerkesztő Laik Eszter

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 267 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Ezeket a történeteket tőletek kaptam.
A neveket, a helyszíneket, a színeket megváltoztattam,
de az érzéseket egyikben sem.
Ha valaki magára ismerne, az a véletlen műve.
Bár a véletlent hívhatjuk a fantáziámnak is.

A fővárosi sarki fény

Amikor Gitta szombaton felébredt, hirtelen azt sem tudta, hol van. Rémeset álmodott, a hálóinge nedvesen tapadt rá. Felnézett a plafonra, ahol már alig látszódtak a digitális óra kivetített számai, annyira betűzött a nap. Megint elfelejtette lehúzni a redőnyt. Este órákig bámult kifelé az ablakon, a közösségi médiában sarki fényt ígértek az egyik oldalon. Ő bezzeg semmit sem látott, csak a szemközti házban a tévé előtt ülő házaspárt. A net biztosan tele lesz csodálatos fotókkal: sárgásan csillogó, rózsaszínben vagy zöldben úszó házakkal. Neki még az élményben sem volt része, nemhogy egy jó fotót készített volna, amit posztolhatna. Megpróbált a másik oldalára fordulni, és szunyókálni még egy kicsit, de amint a feje alá gyűrte a párnáját, pittyegni kezdett a telefonja. Rajta maradt az automatikus ébresztő az előző napról, ezt is elfelejtette kikapcsolni. Megadóan kelt ki az ágyból, átgondolta, mit is tervezett aznapra. A kamrát szerette volna kipakolni, felfrissíteni a félig üresen tátongó polcokat. Nemsokára indul az eperszezon, úgy tervezte, idén is legalább tíz üveg dzsemet tesz el. Nem akarta azonban a bevásárlást estére hagyni, bár még maradt tökfőzelék és némi pörkölt péntekről. Holnap viszont vasárnap, jön a család: rántott húst és paradicsomsalátát kértek! Annyira jólesett neki, amikor a lánya megdicsérte: Senki sem tud olyan finom hagymás öntetet készíteni, mint te, anyuci!

Az ábécé elé kitettek egy kopott hokedlit. Nem volt azon semmi, Gitta szeme mégis megakadt rajta. Bent, a boltban ide-oda sétált a sorok között, végül három citromot is betett a kosarába. Inkább limonádét készítek – gondolta –, mint hogy műteát vegyek a gyereknek. A pénztárgéphez érve látta, hogy két eladó a hokedli körül forgolódik. Vajon minek tették oda, az üzlet elé? Amikor kilépett, a magasabbik csípőre tett kézzel nézett lefelé. Gitta is megállt egy pillanatra. A hokedlin két kisebb műanyag kosár feküdt, bennük joghurtosdobozban virágpalánták. A kis növények hajtásai végén apró, színes bimbók: sárga, rózsaszín, piros. Gitta nem tudta levenni róluk a szemét.

– Vigyen egyet! – mondta kedvesen az alacsonyabb, máskor a húsospultban álló nő. – Ma reggel kaptuk mindet, a Lőcsei utcából hozta egy néni, ő szaporította.

– Csak úgy? – kérdezte Gitta csodálkozva.

– Csak úgy – válaszolta biztatóan az eladó. – Azért hozta, hogy a kertek, balkonok színesek legyenek. Ez nagyon szapora virág. Ha elnyílik, a magját a földre hullajtja, ami kikel. És már hozza is az új virágot!

Gitta elgondolkodott. Valahonnan ismerős volt neki a növény. Aztán bevillant. Az anyósa vidéki házában a fal mentén mindig ez virított. Porcsinrózsa vagy kukacvirág. Ő így ismerte. Elvett egyet, de nem tette a táskájába, nehogy kidőljön a föld, és a virág még gyenge szárai eltörjenek. Amikor hazaért, a balkonládába ültette, a muskátli mellett még bőven maradt hely. Idén három helyett csak kettőt vett, hogy spóroljon. Egy pohár vizet öntött a növényekre, bízott benne, hogy a kis porcsin nála is megmarad.

Gitta egész napját elvitte a kamra kipakolása. Az ebédjét sebtiben ette meg, amint betette a mosogatóba a kanalát, már fordult is vissza a polcokhoz. Pókhálózott, az üvegeket mosta át, előbbre tette azokat a konzerveket, amelyek hamarabb jártak le. Mintha ő is az ábécében dolgozna, mosolyodott el az apró trükkön magában. Estére annyira elfáradt, hogy alig érezte a derekát. Hét óra előtt nem sokkal, amikor az utolsó csalamádét is visszatette a polcra, eszébe jutott, hogy elfelejtett petrezselymet venni. Pedig Lóri, a veje a frissen aprított zöldséget imádta gazdagon a húslevesre szórni. Felkapta a pénztárcáját, és az ábécé felé futott. A hokedli már nem volt az üzlet előtt, bent a délutános eladó azt mondta, minden virágot elvittek. Amikor hazafelé sétált, meglepetten látta, hogy itt-ott feltűnik egy kis porcsinrózsa. A buszmegállóban, a posta épülete előtt, az utcájuk végében a nemrég ültetett fa tövében. A növény még nem csukta össze a szirmait, Gitta előkapta a telefonját, legjobban egy rózsaszín tetszett meg neki. Nesze neked sarki fény! – mosolyodott el, és ahogy az unokája tanította neki, kiposztolta a fotót a Facebook-oldalára.

Francia parfüm

Anna azon a héten délelőttös volt, már kettőkor végzett az óvodában. A barátnője kérte meg, hogy buszozzon ki a tizenhetedik kerületbe, mert a Jófogáson sikeresen licitált két porcelánkutyára. Nem tudott értük elmenni, egy ideje fekvőgipszben nyomta az ágyat, a postázást pedig azért nem kérte, mert félt, hogy összetörik a csomag. A hirdető a munkahelyén akarta átadni a nippeket. Csak személyesen, ha nem fizetnek előre, és szigorúan csupán huszonnégy órára teszi félre. Anna barátnője ragaszkodott hozzá, hogy nem fizet előre, kapott ő már virághagymák helyett köveket is. Őt még egyszer nem verik át. Annának meg úgyis kitelik az idejéből, hogy elmenjen érte, gyereke sincs, aki miatt haza kellene sietnie.

Anna nem ismerte ezt a környéket. Tíz éve élt a fővárosban, és abból nyolc évet a Római-parton töltött. Nem volt miért elhagynia a saját kerületét. Folyamatosan figyelte az utcatáblákat, meg is találta a helyet, a hirdetésben megadott kulcsmásolót. A férfi rögtön bevette az ablakból a porcelánkutyákat, Anna kifizette, majd letekerte muszlinsálját a nyakából, abba csomagolta őket. Még a férje hozta a színes, pillangókkal teli kendőt valamelyik kiküldetéséről.

Visszafelé a végállomáson a busz hamarabb bedöcögött a megállóba, az emberek igyekeztek mielőbb ülőhelyet találni. Anna egy fiatal nő mellé ült le. Talán azért őt választotta, mert meghitten mosolygott. A telefonját nyomkodta, Anna látta, hogy valakivel üzeneteket vált. Ő a táskájában hagyta a készüléket. A férje dolgozott, négy előtt azt sem volt érdemes megírni neki, hogy hazafelé vegyen kiflit és felvágottat, úgysem nézné meg. A mellette ülő nőn kék blúz volt, rajta egy kitűző, valami védett madárral. Ők is megtartották az oviban a Föld napját, látta a faliújságon ezt a szárnyast, talán harkály vagy jégmadár lehetett. A nő ekkor finoman lakozott körmeivel szélsebesen írni kezdett. Anna nem tudta levenni a szemét az ujjairól, belebámult az üzenetekbe.

– Még nem indult el a busz. Tömeg van. Késni fogok – írta.

– Nem baj, megvárlak – jött a válasz. Majd rögtön utána egy kérdés. – Mi van rajtad?

Anna érezte, ahogy a nő megremeg, de gondolkodás nélkül írni kezd valamit. Ő is önkéntelenül végignézett magán. Farmerbe bújt reggel, az a legkényelmesebb a gyerekek közé, szerette őket felvenni, magához húzni. A csíkos pólóját még tavaly turkálta, a balatoni nyaralást idézte fel benne. Hozzá vékony kabátot vett ki a szekrényből, seszínét a férje ki nem állhatta, mindig mondta, hogy vegyen fel hozzá legalább élénk színű sálat. De a kendő most a kutyákat ölelte körbe a táskájában. Megint belebámult a másik telefonjába.

– Nem vagyok éhes. Most ettem meg az utolsó szendvicsem, hármat is kaptam reggel… – pittyent a bejövő üzenet.

Érdekes, gondolta. Ő is épp három szendvicset készített a férjének, az egyikbe szalámit tett, a másik kettőbe sajtot. Azt szerette a legjobban a férfi. Igaz, mindig megjegyezte, ha krémsajttal keni be, és beleharap, cuppanva folyik ki az oldalán.

– A csókodra vagyok kiéhezve. Az lesz az én desszertem.

– Desert? Mint sivatag?

– Citromos limonádé. Vagy hétvégi weekend.

Érezte, hogy nem lenne szabad az üzeneteket bámulnia. Azt sem értette, miről beszélnek ezek ketten, nyilvánvalóan az ő titkos nyelvükön. A lány viszont rázkódott a nevetéstől, és Anna érezte rajta, hogy boldog.

– A hétvégém már foglalt, kutyakiállításra megyek. De te úgy sem érsz rá soha… – pötyögte a fiatal nő a telefonba.

– Biztos jól fogod érezni magad nélkülem is.

– Jobb lenne együtt… Te… ti mit fogtok csinálni?

– Az előszobát festjük ki a hétvégén. Vettem egy új cipőszekrényt, össze kell raknom. És még…

Nahát, ők is festést terveztek. Jön a háromnapos ünnep május elsejével, ezalatt megszárad, és vissza is tudnak pakolni. A férje igazi ezermester volt, mindent megszerelt otthon. Imádta a szép cipőket, vigyázva tette el őket a szekrénybe, tucatnyinak őrizte az alakját a fa sámfája. Anna lenézett a lány lábára. Kényelmes, fűző nélküli sportcipőt viselt. Ő is látta, hogy idén ez a divat, de a férje mindig lebeszélte, azt mondta, ha a gyerekektől elvárja, hogy tudjanak cipőfűzőt kötni, ne válasszon ilyen modellt.

– Még öt megálló. Alig bírom kivárni.

– Gyere! Gyere! Gyere!

– Megpörgetsz, ha meglátsz?

– Naná!

– Küldj magadról egy fotót, nem bírom ki, amíg találkozunk!

Érezni lehetett, hogy a két ember egyre jobban belelovalja magát a találkozásba. Annának kicsit elfacsarodott a szíve. Régóta nem kapott már ilyen üzeneteket. Logisztikából állt az egész kommunikációjuk. De hát ez a lány olyan fiatal. Megérdemli a szerelmet. Eszébe jutott, hogy aznap reggel milyen finom illat lengte be a férjét. Ritkán használt parfümöt, és most azt vette elő, amit még Franciaországból hozott. Anna néha beletemette az arcát mosás előtt a sáljaiba, hogy érezze az illatokat, és felidézze a régi emlékeket. Látta a férje alakját, ahogy a ház elől még felinteget neki. Antracitszínű kabátot viselt, hozzá slim fit inget. Szerette vasalni, nem gyűrődött.

A busz nagyot döccent. A lánynak kiesett a mobil a kezéből, a busz padlójára. Anna nyúlt utána. Ahogy ránézett, megmerevedett. A képernyőn egy fotót látott. Egy férfi épp csókot fújt felé. Sötétszürke kabátban volt, apró pettyes inggel. Émelyegni kezdett, az orrát elöntötte a francia parfüm illata.

Mókusnasi

Épp a fogát mosta a fürdőszobában, amikor a felesége bejött hozzá, hogy Béla keresi, és már kétszer is megcsörgette. Este tíz óra volt, Sanyi legszívesebben már kilenckor eldőlt volna a meccset nézve, de akkor Nusi kivette volna a távirányítót a kezéből, és rögtön átkapcsol a Netflixre. Ő viszont, akármilyen gyengén játszottak a mérkőzésen, tudni akarta, hogy ki nyer, mert megtette a fogadásait a Tippmixen. A fogkefe sörtéje végigszántotta az ínyét, szisszent egyet. Érezte, hogy kis seb lehet a szájában, talán megint egy afta. Mióta leszedette a fogkövet, érzékenyebb lett az egész ínye. Hiába nézegette azonban a tükörben, nem látott semmit. Holnapra már biztosan piros lesz az a rész, vagy sárgásfehér pötty jelöli ki a sebet. Öblögetett még, csak utána ment vissza a nappaliba. A sebet nagyon csípte a mentolos lé, majd az egész alsó ajka elzsibbadt tőle. Ez biztosan eltart vagy negyedóráig, addig a nyelvével is hiába tapogatja a nyálkahártyáján lévő fekélyt, nem fog fájni. Legjobb lesz aludni, és mire visszajön a fájdalom, ő már nem is tud róla.

Béla öt üzenetet küldött viberen, hat sms-t írt, és már kétszer hívta. Biztosan nagy a baj!

– Mi van, öreg harcos, nem tudsz aludni? – hívta vissza.

De Béla már nyekeregte is a telefonba, hogy elvállalt egy kis fusizást, egy nyugdíjascsoportot kell másnap reggel hatkor Kassára vinnie.

– Váltósofőr lesz? – kérdezte azonnal. – És ha igen, kicsoda?

Tudta, hogy az egész arra megy ki, hogy Bélának közbejött valami, és menjen el helyette. Viszont semmi kedve nem volt Tiborral vagy Lacival dolgozni. Az egyik egész nap bagózott, szívta az elektromos cigijét; hiába volt málnaillatú, és hitték azt az utasok, hogy légfrissítő, ő tudta, hogy méreg. A másiknak pedig be nem állt a szája. Béla azonban tovább mentegetőzött, hogy egyedül vitte volna a buszt, azt kell hazudni a csoportnak, hogy reggel valami közbejött. Majd Krisztike lecsendesíti a hőbörgőket, ő szervezte a kirándulást. Akad majd, aki tudja, hogy ez nem szabályos, a veronai baleset óta sokkal érzékenyebbek az utasok. Így viszont egy húszassal több marad neki, és persze Krisztikének is.

Nem szerette az ilyen stikliket. Neki nem ért ennyit. A felesége hálóingben integetett neki, hogy most már tegye le. Még a pántját is lehúzta, hogy kivillanjon a melle. Arra gondolt, ha most csókolózni kezdenek, Nusi lenyalja a szájából az öblögetőt, és előbb kezd fájni az ínye. Hiába volt péntek, most kihagyta volna a szokásos esti szexet.

– Rendben, most utoljára segítek rajtad! Fel akarjuk újítani a gyerek szobáját, nyár végén hazajön Amszterdamból. Hátha itthon marad, ha látja, hogy a volt kuckója már egy felnőtt szobája.

Nusi nagy csörrenéssel vett ki egy tányért a szekrényből. Sanyi biztosra vette, hogy odavágta az asztalhoz. A nő csalódott ábrázattal kezdett szendvicseket gyártani, citromot facsarni a limonádéhoz. Azért is mondta a gyerek szobáját Bélának, mert abba a felesége is beleáll. Márk volt a mindene. Ha nem innen, máshonnan is elő tudta volna teremteni a pénzt. Ám megjött a kedve Kassához és Krisztikéhez.

Ahhoz, hogy a busz hatkor indulni tudjon, neki négykor kell kelnie. Reggel a kávét majd frissen főzi meg. Amíg a felesége vajazta a kenyeret, és rátetette a szalámit, sajtot, ő összepakolta az úti csomagját. Kikészített még egy karton ásványvizet, cukrot, tejszínt, laktózmentes tejet. A buszon mindig főz kávét az utasoknak a pihenőidőben. Ez is egy kis pluszpénz. Finomabb, mint a benzinkutas, kicsit olcsóbb is. Ebből kijön a saját ebédje. Majdnem tizenegyet mutatott az óra, amikor ágyba kerültek.

– Miattatok vállaltam – cirógatta meg a felesége tomporát, aki háttal feküdt neki. – Majd vasárnap megmasszírozom a… – és beleájult a saját mondatába.

A csoport nagyon fegyelmezetten álldogált a megbeszélt helyen, amikor beállt a busszal. Krisztikét a rózsaszín felsőben rögtön megismerte, nem csak a kezében szorongatott felírótábla miatt. Tavaly azért hagyta abba ezeket az utakat, mert Krisztike kezdte komolyan venni, hogy ők egy pár. Hogy milyen jól kijönnek, munkában, kiránduláson. Ha nem lett volna az a háromnapos prágai út, és nem enged neki első éjszaka, most több ilyen utat vihetne. Túl sok Hugót ivott, mivel másnap nem kellett vezetnie, csak a városban sétálgattak. A szex jó volt, ismeretlen, Krisztike hagyta, hogy bármit csináljon vele. Kétszer is elélvezett, a nő ruganyos teste és nyitottsága felajzotta. Aztán másnapra kijózanodott, és Nusit nem akarta elhagyni. Krisztike még hívogatta őt heteken át, üzeneteket is küldött. Végül elmaradt. Hallotta, hogy több utat is szervez, de már nem kérte fel sofőrnek. Most találkoztak azóta először. Bízott benne, hogy már elfelejtette az egészet. Neki még olykor eszébe jutott.

Krisztike valóban úgy csinált, mintha semmi sem történt volna. Hűvösen üdvözölte, majd elkezdte felengedni az utasokat a buszra. Mindenki helyét előre kijelölte, oda kellett ülni, ahová mondta. Érdekes, ez tavaly még nem így volt, akkor percekig vitatkoztak a nyugdíjasok, ki hová, ki mellé, mennyire előre, mennyire hátra. Most ebből semmi probléma sem volt. Úgy látszik, változtatott a szokásokon.

Elindultak. Hallotta, hogy azt kezdik sutyorogni az utasok, hogy már négy óta fenn vannak, örülnek, hogy süt a nap. Krisztike a mikrofonba beszélve bemutatta őt, elmondta, hogy az első megálló Miskolc után lesz, ott viszont fél órát is időznek majd. Aki teheti, ott, azon a kulturált parkolóhelyen reggelizzen, ne a buszban. Sanyi kávét is tud főzni annak, aki szeretne. Nahát, kérni sem kellett tőle, hogy reklámozza. Nem haragszik rá.

Az iparváros után valóban indexelt, és lekanyarodott. Kinyitotta mindkét ajtót a buszon, a nők egymást megelőzve rohantak a mosdó felé. Így is sor alakult ki, akadt, aki visszaszaladt egy kardigánért a buszra, mert fázott. A férfiak jóval kevesebben jöttek, csak két magányos farkast látott, őket körbedongták az asszonyok. Előkerültek a műanyag dobozok, abból a sütemények: sósak, édesek. Őt is megkínálták, kétféle sajtos rudat kóstolt. Az egyik különösen ízlett neki, még köménnyel is megszórták. Lefőzte az első kávét, a másodikat. Az illata csalogatni kezdte a vendégeket. Krisztike csak a fejével intett, hogy nem kér, valamit pötyögött a telefonjába. Nézte a nő formás fenekét, ahogy a fehér vászonnadrág kiadta az alakját. Nem tudta eldönteni, hogy visel-e alatta fehérneműt vagy sem. Prága óta tudta, milyen a teste, nem tudta elfelejteni, de nem akart belebonyolódni semmibe. Tizenhat kávét főzött le, az nem is rossz – csettintett a nyelvével, amikor visszaült az ülésbe, és újból elindultak. Krisztike mesélt a Zemplénről, a Rákóczi családról, Göncről, nemcsak a kajszibarackról, hanem a hordómértékről is. Érezte, hogy valaki pálinkát kínál körbe, talán törköly lehetett. Utána sokkal hangosabbak lettek az utasok.

Kassára érve ott parkolt le, ahol mindig. Szerencséje volt, még nem kellett fizetni érte, ezen is spórolt vagy tíz eurót. Krisztike eligazította a csoportot, újra elmondta nekik, hogy a városban nem beszélhet, ezért osztotta ki a szórólapokat. A szlovák vezetés elvárja, hogy saját, helyi idegenvezetőt fogadjanak fel. Bírságot kellene fizetni, ha megtudnák, hogy egy vidéki könyvtáros kíséri a csoportot. Azt ígérték, három körül ugyanitt lesznek, és indulhatnak haza.

Tudta, hogy a távozás utáni első fél órában legalább hárman visszaszaladnak, mert itt hagytak valamit a buszon, vagy itt akarnak valamit hagyni, nem szeretnék fölöslegesen cipelni. Először egy idősebb férfi jött kényelmesen, ő volt az egyik egyedülálló. Fél szemmel látta, hogy nem tesz le semmit, nem vesz fel semmit. Csak matat. Utána jött egy fitt mozgású nő, ő volt az, aki a kardigánját felvette az előző pihenőhelyen. Most azt tette le az ülésére. A visszapillantó tükörből nézte, hogy a férfi megszorítja a nő kezét, és rápaskol a fenekére. Együtt indultak vissza, a csoport után. Már épp el akarta hagyni a buszt, hogy sétál egyet ő is, amikor Krisztike hívta telefonon, hogy ott van-e még, mert az egyik utas a buszban felejtette a gyógyszerét. Megint egy nő jött, de őt elkísérte a barátnője. Lihegve hadarta, hogy érezte, megy fel a vérnyomása, akkor jutott eszébe, hogy az újságtartóba tette ki a neszesszerjét, a rejtvény alá. Itt is felejtette. Gyorsan, egy kis kortynyi vízzel bekapta a gyógyszert, és azonnal ment is vissza a barátnőjével a városközpont felé. Már látták a Szent Erzsébet-dómot, most a Márai-háznál kell a csoportot utolérniük. Amíg mindenki az író szobra mellé ül, fotózkodnak, addig van idejük megjárni a gyógyszerért az utat, ezt is megtudta a barátnőtől.

Háromig aztán nem történt semmi. Csalódottan látta, hogy a Tippmix nem sokat fizet majd neki. Egy meccsnél, amit délben játszottak az angolok, megint rosszul fogadott. Kitakarította a kávégépet, a kapszulákat kidobta, friss vizet öntött bele. Elment a közeli diszkontba, vett brindzát, korbácskasajtot, sört. Bélának is, mégiscsak neki köszönheti az extra bevételt. Krisztike sosem hívta volna. Persze ez mostantól változhat.

Visszafelé alig zötykölődtek egy fél órát, mindenki bóbiskolni kezdett. Szikszón állt meg a busszal, az Angel kútnál, amit a Hell építtetett ki. A nyugdíjasok egy pillanatra megtorpantak, szinte hallotta, hogy azt suttogják, ez valami drága hely. Aztán a biztatására bátrabban megindultak befelé. Fél órát hagyott nekik, így aki a mosdóba kétszer akart menni, megtehette. Néhányan kértek még kávét, de látta, hogy azt a pénzt, amit erre szántak volna, végül XIXO teára költötték el. Valaki neki is hozott egyet ajándékba, ilyet még nem is látott. Mangó- és ananászízű – ezt ígérte a felirat. Egy kortyra megitta. Az egyik nyugdíjas felfedezte, hogy a benzinkút mellett játszóteret építettek ki. Egy kisgyerek sem hintázott ott, így az utasok egymás után próbálgatták a játékokat, nagyokat sikongattak.

– Teljesen megkergültek – nevetett Krisztike, ahogy fellépett a buszra.

– Jól sikerült? – próbált beszélgetést kezdeményezni.

– Abszolút. Többen befizettek a jövő hónapra, Gácsra megyünk, az új Csontváry-múzeumba, és a karácsony előtti Zakopane is betelt. Néhány kérték, hogy szervezzek Lübeckbe is utazást.

– Bélával.

– Vele. Ó, amíg el nem felejtem. Az utasok kértek, hogy kínáljalak meg mogyoróval! – Azzal kétmaréknyi török mogyorót tett a műszerfalra egy kis zacskóban. Nem mind volt ép szem, de ez őt sosem zavarta. – Nem vagy rá allergiás, ugye?

– Dehogy. Imádom.

– Akkor egészségedre! – Azzal lelépett a buszról, hogy összeterelje a kirándulókat.

Amíg hazaértek, szépen elrágcsálta a mogyorót, csak akkor hagyta abba, amikor az aftája lüktetni kezdett. Az egyik kettétört, éles része megkarcolta a sebet. Alig maradt néhány szem a zacskóban, azt a táskájába dobta. Még mielőtt megálltak volna, Krisztike megköszönte neki a biztonságos utat, az egyik hölgy még süteményt is adott neki búcsúzáskor. Az övé nem volt olyan kelendő, szinte alig fogyott a dobozból. Megkapta a pénzét, vitte a buszt a garázsba. Még fél óráig takarított. Talált négy, otthagyott XIXO fémpalackot. Az is kétszáz forint, betette egy tasakba. Elcsomagolta a kávéfőzőt, végigtapogatta a kalaptartókat, szerencsére nyáron kevesebb holmit hagynak fent. Két esernyőt talált, ezeket majd odaadja Bélának. A szemeteszacskóban látta, hogy beledobtak félig megevett szendvicset, és abból a sütiből is kikandikált egy nagy szelet, amit ő kapott. Sok volt benne a csokipapír, a zsebkendő és a kézfertőtlenítős kendő. Nem is érezte büdösnek, a kendő szaga átitatott mindent.

Másnap találkoztak Bélával, a sört csak hosszas győzködésre fogadta el, a kollégája örült, hogy kimentette a helyzetből. Sanyi három-négy mondatban számolt be neki a történésekről, a végén megemlítette a mogyorót. Nem akart dicsekedni, de jólesett a májának, hogy az utasok láthatóan megkedvelték.

– Megetted? – forgatta a szemét Béla, és sandán oldalra nézett.

– Persze, szeretem.

– Tudod, honnan volt? – kérdezte Béla.

– Krisztike azt mondta, az utasok küldték nekem előre.

– Az igaz – kezdett el röhögni Béla. – Ők küldték. Velem is próbálkoztak.

Nem értette, mi ezen olyan vicces. Lehetett volna pekán- vagy kesudió is. Mondjuk, azt jobban szerette, pláne sósan. Allergiás sem volt rá. Ha egy kis áfonyát is adtak hozzá, két perc alatt eltüntette.

– Csokipapírt nem találtál? Mogyorós csokiét? – faggatta tovább Béla.

Rémlett neki, hogy a szemeteszacskóban többet is látott. Akkor a másik már a lábát csapkodta, annyira nevetett.

– Te, ezek megesznek az út alatt négy-öt tábla mogyorós csokit. Csakhogy féltik a koronára épített porcelán fogsorukat, amiről azt gondolják, hogy már életük végéig kitart. Mogyorót nem ropogtatnának. Szépen körbeeszik a csokit, sokáig szopogatják, fényesre nyalják a mogyorót, és összegyűjtik. Tavaly, Lengyelországban a mókusoknak adták.

– Krisztike tudja?

– Persze, ő javasolta nekik az első út után, hogy ne dobják ki, jó lesz még valamire.

Tartalom

A fővárosi sarki fény

Francia parfüm

Mókusnasi

Lusta asszony süteménye

Fregoli, pláza, kiscicák

Hólyagtréning

A kék betű

Pásztoróra

Négy hónap

A guminő

Tomahawk

Várakozás

Sitt

Dísz tér

Leválás

A piros színű kanapé

Hol vagy?

Hívás Londonból

Egymásba fonódva

Töltött káposzta

Mezaliansz

Tiszta ég

Szia, anya!

Bemérve

Még tíz évig

Darázsfészek

A tetkó

Tejszínes áfonyatorta

Csoda Bolognában

Mindennek a közepe

Gubancos szálak

Palackposta

Teljes ellátás

Egy kosár gomba

Feliratos póló

Elfoglalt emberek

Havonta egyszer

Az ígéret

Akiknek hátul van az elöl (Köszönetnyilvánítás)

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License