Caroline Bernard

Randevú

a Flore kávéházban

Kossuth Kiadó

Tartalom

Prológus

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Huszonkettő

Huszonhárom

Huszonnégy

Huszonöt

Huszonhat

Huszonhét

Huszonnyolc

Huszonkilenc

Harminc

Harmincegy

Harminckettő

Harminchárom

Harmincnégy

Harmincöt

Harminchat

Harminchét

Harmincnyolc

Harminckilenc

Negyven

Epilógus

Történelmi háttér

Impresszum

Prológus

Vianne gyerekkora 1926 egyik napos délutánján ért véget. Bátyjaival és a szomszéd fiúkkal szokás szerint az erdő szélén játszottak, és versengtek a fára mászásban. Amikor leizzadva és kócosan hazaért, édesanyja komoly arccal félrevonta.

– Hogy nézel ki, Vianne? Egy lánynak a te korodban már nem illik így összevissza rohangálnia. A testvéreid mondták, hogy mindenki láthatta a bugyidat, amikor lemásztál a fáról. Szégyelld magad! Egy kislány nem tesz ilyet. A jövőben a ház körül maradsz!

Vianne a tetőtéri szobájába futott, és sírva dobta le magát az ágyára. Majdnem tizenöt éves volt, és az volt az érzése, véget ért az élete.

Mert amióta a könyvtárban felfedezte Alès növényhatározóját, Vianne-nak egyetlen szenvedélye volt: a botanika. Ez a vastag könyv, amelyben a finom vonásokkal megrajzolt növényeket csodálatos színekkel festették ki, teljesen elvarázsolta. Virágok, bimbók, levelek, gyökerek, mindent teljes részletességgel ábrázoltak, a legkisebb hajszálgyökérig és ágacskáig. Kikölcsönözte a könyvet, és a Saint Florent környéki erdőkben és mezőkön tett végtelen portyázásai során megpróbálta azonosítani a megrajzolt növényeket. Minden portyázásról más-más növénnyel tért haza, amelyet óvatosan helyezett az ablakpárkányra, hogy megszárítsa, majd később lerajzolja. Egy napon az egyik rajzát büszkén vitte be az iskolába, és Grimaud kisasszony, a tanítónője megmutatta neki, hogyan kell a virágokat és növényeket lepréselni, hogy megmaradjanak. A tanítónő két falap közé fektette őket, lefedte egy itatóspapírral, és a lapokat azután két nagy szárnyas csavarral összesrófolta. Két nap múlva a kankalin tényleg megszáradt. Egy kicsit veszített a színéből, és pár apró darab letört róla, amikor felemelték a papírt, de egyértelműen felismerhető volt.

– De miért kell ezt csinálnunk? – kérdezte Vianne.

– Azért, hogy össze lehessen hasonlítani a különböző növényeket. Hogy megállapíthassuk, ugyanahhoz a családhoz tartoznak-e. Hogy megőrizhessünk olyan növényeket, amelyekből már csak kevés példány van…

Vianne bólintott.

– Van egy épület, amelyben a világ összes növényét, az algákat, a gombákat, a moszatokat, a sivatagi növényeket, egyszerűen mindent összegyűjtenek.

– Hol van ez az épület?

– Ez a párizsi Természettudományi Múzeum Botanikai Intézete. De igazából a legtöbben csak Botanikus Kertnek hívják.

– A párizsi Botanikus Kert – suttogta Vianne tisztelettudóan. – Szívesen megnézném.

De az édesanyja már azt sem engedte meg neki, hogy a környéken mászkáljon a füvészdobozával. Csak azért, mert lány!

Vianne szülei, Arno és Clothilde Renard, egy kis boltot vezettek a Cévenne dombjai között megbúvó 500 lakosú kis faluban. Volt benne egy fodrászszék, azzal szemben egy nagyobb eladótér, ahol illatszereket és gyógynövényeket lehetett kapni.

Vianne már kisgyerekként is sokszor ment az üzletbe, sepregetett, tükröket tisztított. Így mindenkit megismert a környéken, és a beszélgetésekből, amit a vevők bizalmasan folytattak az apjával, sok mindent megtudott. Arno szocialista volt, és politikai nézeteit nem rejtette véka alá, emiatt néhány ember elkerülte az üzletet.

Leghűségesebb ügyfele L’Espagnol volt, ahogy mindenki hívta, egy spanyol férfi, aki a családjával a hegyen élt, és kecskesajtot készített. Vianne csodálta életerős lányait, akik sötét hajukkal és majdnem fekete szemükkel teljesen másképp néztek ki, mint ő. Ő inas volt és sápadt, szemei világosszürkék. Az arcán gyakorlatilag egyáltalán nem volt szín. Ha L’Espagnol lányai vörös pipacsok voltak, akkor ő egy pitypang, átlátszó és hétköznapi.

Tizennégy évesen Vianne abbahagyta az iskolát, és mindennap a szülei üzletében dolgozott. A munka untatta. Felseperni a vendégek haját, feltölteni a polcokat, kedveskedni a legkellemetlenebb vevőkkel is: ezt kell csinálnia élete végéig? Mindig tartott egy könyvet a pult alatt, általában egy botanikai művet, és ha nem voltak vevők a boltban, elmélyült benne. A herbáriummal való első találkozása óta tudta, hogy botanikus lesz. De ehhez tanulnia kell, és az apja ezt sosem engedné. Már akkor is veszekedett vele, ha rajtakapta, hogy olvas. Amikor az egyik osztálytársnője a testvérével Párizsba utazott, hogy ott fehérnemű-varrónőnek tanuljon, Vianne szíve mélyéből irigyelte. Ő is Párizsba akart menni! A Botanikai Intézetben akart tanulni és dolgozni!

Mohón elolvasott minden Párizsról szóló cikket a magazinokban, amelyeket a falusi asszonyok körbeadtak egymás közt. Színházi bemutatók, művészeti kiállítások és egész oldalas képek a legújabb divatos modellekkel – de legjobban azok a nők érdekelték, akik a fővárosban táncosnőként, íróként, vállalkozóként, mecénásként, néha bűnözőként keltettek feltűnést. Olyan nők is voltak, akik az utcára vonultak tüntetni! Esténként Vianne az ágyban fekve álmodozott róla, milyen is lenne az élete Párizsban. Ott igazán élhetne, és nem egyszerűen csak kornyadozna, mint Saint Florent-ban! De hogyan juthatna el álmai városába? A szülei csak Grimaud kisasszony ismételt látogatásai után engedték meg egyáltalán még azt is, hogy Alès-ban folytathassa a tanulást egy leányiskolában. Mindenképpen volt hozzá esze. Végül is osztályelsőként ő tartotta a búcsúbeszédet. De azután apja nem tárgyalt tovább erről a kérdésről.

– A családunkban senkinek nincsenek magasabb iskolái. Egyébként is férjhez mész!

Ezzel a téma el volt intézve.

Vianne szerette azt a tájat, ahol felnőtt, a sötét erdőket, amelyek Cévenne dombjait borították, és amelyekben ősszel gombákat, gesztenyét és szarvasgombát talált. Szerette a vad Ardèche- és Duzon-folyót, amelyek mély árkot vájtak a sziklába. Tele voltak hallal, ha szárazság volt éppen, akkor órákig egyensúlyozhatott a köveken, és nyár elején, amikor sok víz folyt bennük, a gyerekek az út menti hidakról ugráltak bele. De hogy az egész életét itt töltse, elképzelhetetlen volt számára. Másképp akart élni, mint a barátnői és az anyja, aki reggeltől estig robotolt, főzött, mosott, a kertet gondozta, és csak nagyon ritkán volt jókedvű.

Az egyetlen kereseti lehetőség, amely a környékbeli nőknek nyitva állt, ha dajkának állnak. Sok párizsi nő hozta ide a gyerekét. A házasságon kívüli gyermekeket vagy a gazdag nők nemszeretem gyerekeit az itteni dajkák gondozták és nevelték. De a dajkasághoz férjezett nőnek kellett lenni, és saját gyerekekkel kellett rendelkezni, ehhez Vianne túl fiatalnak érezte magát.

Vianne a konyhában ült a nagy faasztalnál, előtte egy csomó dió feküdt, az asztal melletti zsákban pedig további adag várakozott. Édesanyjával azon dolgoztak, hogy feltörjék és eltegyék télire. Vianne tűnődve forgatta kezében a diót. Tudományos neve juglans, Linné írta le, levele szárnyasan összetett, barkavirágzatú… Az órákig tartó munka során – sok más növényhez hasonlóan – ezt is lerajzolta a füzetébe. Ebben időközben már mesterré vált. Finom vonásaival és a részletek iránti fogékonyságával szinte fotografikusan adta vissza a növényt. Sokat gyakorolt, újra és újra megnézte a könyvtárból kikölcsönzött botanikus könyvek növényábrázolásait. Időközben az összes könyvet ismerte már, legalábbis az Alès-ban elérhetőket.

Édesanyja meglökte.

– Tartsd észben, a legszebbeket ide kell tenni – mondta, és kihalászott egy tökéletes diót Vianne tálkájából, majd beletette egy kék kerámiatálba. A diót később mézbe mártják és elteszik karácsonyra, a maradékból dióolajat préselnek.

Vianne sóhajtott. Ujjbegyei sötétbarnák lettek, a körme alá került piszkot napokig nem tudja majd kitisztítani. Azután a gombapucolástól megint rögtön koszos lesz, majd szilvát kell magozni, és fel kell szedni a krumplit… Ősszel mindig sok tennivaló akadt, be kellett takarítani a termést, és fel kellett tölteni télire a raktárakat.

Nemsokára tizenhat éves lesz. Közben már minden szabad percét a botanikai tanulmányaival töltötte, amely annál jobban elbűvölte, minél nagyobb bepillantást nyert ebbe a tudományba. Ott, ahol mások gazokat és haszonnövényeket láttak, ő formákat, színeket, finom elágazásokat és erezéseket fedezett fel. Korábban már vásárolt a megtakarított pénzéből egy növényprést, és megőrizte a legszebb virágokat és leveleket, amelyeket talált. Már régen megtanulta, hogyan osztályozza a növényeket, és hogyan sorolja őket meghatározott fajokba. Ezenkívül elkezdte a könyvben leírt növényeket célzottan, a természetes lelőhelyükön keresgélni. Szerette ezt az elfoglaltságot, és sok magányos órát eltöltött vele.

Nemrég egy gyógynövényekről szóló cikkbe botlott. Meglepte, hogy közülük sokat megtalált a szülei üzletében lévő nagy polcokon is. Elkezdett vadrozmaringot és mentát gyűjteni, megszárította és eladta őket. A kedvence azonban a párizsi Botanikus Kertről szóló könyv maradt.

– Egy napon majd odautazom – határozta el –, és addig annyit tanulok a botanikáról, amennyit csak tudok.

– Mit mondasz? – kérdezte az anyja.

Vianne nem is vette észre, hogy hangosan gondolkodott.

– Ó, semmit – válaszolta gyorsan.

Ezen a nyáron is eljött a szünidőre az unokatestvére, Auguste. A családja Bordeaux-ban élt. Hencegő alak volt, és állandóan a nőkről szóló kalandjaival dicsekedett Vianne bátyjainak. Vianne gyűlölte, mert mindig felheccelte ellene a testvéreit, és egyetlen alkalmat sem hagyott ki, hogy megalázza őt.

– A nők nem képesek tudományos gondolkodásra – mondta Auguste, amikor reggel a konyhában ültek. – Ráadásul a mindentudó nők nem kapnak férjet.

– És vannak olyan férfiak, akiket egy nő sem akar – vágott vissza Vianne, és provokatívan nézett rá. – Például olyanokat, akik félnek az okos nőktől.

– Vianne! – ez a bátyja, Christophe éles hangja volt.

– Mindenki utasítgathat, csak azért, mert lány vagyok? – kiáltotta, és mérgesen elrohant.

Amikor később bement a szobájába, rögtön észrevette a vandál pusztítást: könyveit a földre dobálták a polcokról. Köztük hevertek a gondosan lepréselt gyógynövényei – valaki kitépte és szétszaggatta az oldalakat. A pléh füvészdoboza, amelyet kabócák és pillangók díszítettek, széttaposva, összetörve feküdt. Még azokat a növényeket is kiszedték és szétszórták a szobában, amelyek a présben száradtak.

Vianne a földre rogyott. Ujjaival végigtapogatta a kék harangvirág és a citromfű finom szirmait és szétmorzsolta őket. Halkan zizegtek, miközben porrá omlottak.

Bármit tett, az helytelen volt. Amikor az iskolában megnyerte az olvasóversenyt, azt mondták, egy lánynak nem illik az előtérbe tolakodnia. Apja nem engedte meg, hogy továbbtanuljon. Nem volt szabad a fiúkkal sem játszania. Már azt a szüleitől nehezen kiharcolt, ritka szabadságot is, hogy az erdőben barangoljon és növényeket keressen, sok vásárló kritikával illette a fodrászüzletben. Már házasulandó korban van, nincs jobb dolga?

Néha már azt gondolta, a házasság lenne a kisebbik rossz. De hogyan találjon Saint Florent-ban férjet? Itt mindenkit ismert, és senki sem jöhetett szóba. Érezte Monsieur Berger sóvár pillantásait. A felesége tavaly halt meg, azóta minden második nap bejött a fodrászüzletbe, és le sem vette róla a szemét. És az volt a legrosszabb, hogy a szülei vacsora közben újra és újra előhozakodtak a nevével. Vianne attól félt, hogy titokban már meg is egyeztek vele. Saint Florent-ban nem volt szokatlan, hogy egy hozomány nélküli fiatal lány egy idősebb férfihoz ment feleségül. De ő soha, soha nem megy hozzá olyan emberhez, aki majdnem kétszer annyi idős, mint ő!

Nehézkesen feltápászkodott, a lába nem akart engedelmeskedni. Gépiesen lesimította a szoknyáját, hogy lesöpörje róla a növényi port. Lassan körbefordult, és végignézett a lábánál heverő káoszon. Ebben a pillanatban, a széttépett növények és a kitépett oldalak láttán teljesen világossá vált számára, hogy Saint Florent-ban nincs jövője. Igyekezett megfelelni az elvárásoknak, amelyeket vele szemben támasztottak, de nem bírja tovább. Saint Florent-ban boldogtalan lenne, olyan életet élne, amelyet nem akar. Megkeseredett nőként végezné. Hozott egy seprűt és egy szemétlapátot, összesöpörte a maradványokat, és mindent beledobott a konyhában a szemetesbe. Olyan érzés volt, mintha a régi életét dobná ki.

Lassan felment a lépcsőn, és minden foknál egyre biztosabban lépkedett. Ideje volt döntést hoznia, ezen az utóbbi időben sokat gondolkozott, de eddig nem volt hozzá bátorsága.

Ha önálló életet akar élni, el kell hagynia Saint Florent-t és a családját. Nem volt kérdés, hová menne: Párizsba, a városba, amelyről már régen álmodik.

Egy

– Jean-Louis, nézd csak! Ott van az Eiffel-torony!

Párizs szimbóluma merészen és elegánsan emelkedett a tetőrengeteg fölé. A város előtt álltunk egy kis emelkedőn, és a bádogtetők ezüstösen csillogtak a könnyű, szórt esti fényben. Reggel indultunk Sète-ből, és most délről érkeztünk meg a városba. És végre elém tárult a látvány, amelyre oly régóta vágytam. Párizs!

– Ott balra, látod? Ó, milyen szép! Még soha nem láttam, ahogy az esti fényben világít! Nézd csak, igazán olyan giccses rózsaszín!

– Most nem tudok odanézni – válaszolta Jean-Louis. Éppen be akart sorolni jobbra, hogy elengedjen egy dudáló autóvezetőt, ami a három sávban uralkodó sűrű forgalom és az autók között vadul cikázó motorosok miatt a teljes figyelmét lekötötte. Így hát teljesen átadtam magam a viszontlátás örömének. Már csak pár perc, és ismét álmaim városában leszek. Itt, közvetlenül az autópálya mellett ipari parkok és lakótelepek álltak, de tudtam, hogy a józan épületek mögött és az autópálya bal oldalán ott vannak a sugárutak a pompás, erkélyekkel díszített házaikkal. És előttük a széles járdák, ahol a kávéházak előtt, a napernyők alatt asztalok és székek állnak. Felsejlett előttem a Szajna vonala, és gondolatban sétálni indultam. Még mindig jól kiismertem magam a városban. Északon, előttünk magasodott a Montmartre dombja, és épp ebben a pillanatban ismertem fel a tetők felett a Sacré Cœur fehér kupoláját. Milyen sokszor andalogtam a templom alatti szűk, kicsit mindig piszkos utcákon, ahol Párizs még mindig úgy nézett ki, mint száz évvel ezelőtt, amikor a művészek és a félvilági hölgyek itt éltek, szerettek és táncoltak!

Egy irodaház felső szintjének ablakait aranyfénybe vonta az utolsó napsugár. Mély levegőt vettem. Számomra ezt jelentette Párizs: a fényt, amely kora reggel, vagy mint most is, az esti napsütésben aranyfénnyel világította meg a bádogtetőket, és bársonyossá varázsolta a homokkő homlokzatokat. És amikor lement a nap, a város aranyruháját ezüstre váltotta. Ami az előbb még lángoló színben pompázott, most éles kontúrokat kapott.

Eszembe jutott az a sok este, amikor besoroltam a rengeteg ember közé, akik a metrókból áramlottak elő, és hazafelé vacsorát vettek a pékségekben és a cukrászdákban, vagy fáradtan üldögéltek egy kávéházban, hogy pihenésképp még igyanak egy kis vörösbort. Milyen sokszor csevegtem én is felszabadultan a péknével vagy az újságossal a bódéjánál – a párizsi boltosoknál senki sem ért jobban a beszélgetés művészetéhez, pár szó, amely nem sokat mond, de gondoskodik róla, hogy az ember jól és kellemesen érezze magát.

És azután a városra olyannyira jellemző illatok. A metró könnyű, fémes, összetéveszthetetlen szaga, tavasszal a parfümök és hársfavirág, ősszel pedig a forró sült gesztenye és az édes palacsinta illata, amelyet sok-sok sarkon kínálgatnak az utcai árusok.

Csillogó szemmel néztem Jean-Louis-ra:

– Tudod, hogy nekem Párizs többet jelent, mint egy csomó híres épület és tér gyűjteménye. A Louvre, az obeliszk, a Concorde tér, a Diadalív, még az Eiffel-torony is, habár szépek, de Párizs akkor is egyfajta életmódot jelent, a részletekben rejlő szépséget…

– Figyelj oda, te hülye! – ordította Jean-Louis, és rádudált az előttünk lévő sofőrre, aki nem adta meg neki az elsőbbséget. – Ne haragudj, de most nem tudok figyelni – mondta aztán nekem.

Vállat vontam, és elfordítottam a fejem, hogy olyan sokáig láthassam az Eiffel-tornyot, amíg csak lehet, mert már majdnem eltűnt a házak mögött. A nap már lenyugodott, és a torony most ezüstös-fémesen csillogott. Akár egy színezett fekete-fehér fotó.

Bementünk egy alagútba, és behunytam a szemem. Nem tehettem róla, de egy csomó emlék és érzelem rohant meg. Megint huszonhárom éves voltam, ragyogó fiatal nő, egy két szemeszterre szóló művészettörténeti ösztöndíjjal a Sorbonne-on, és egy bőröndnyi álommal. Amikor kiszálltam a vonatból a Gare de Lyonon, természetesnek tartottam, hogy Párizs rögtön a lábaim előtt fog heverni. És éppen emiatt történt így. Találtam egy kis lakást a Rue de la Roquette-en, nem messze a Bastille-tól. A lakás túlzás. Egy tetőtéri kis cselédszoba volt, a lépcsők meredekek és magasak voltak, és nyáron meglehetősen meleg volt. Csak egyetlen helyiség volt benne, ez volt a nappalim, a dolgozószobám és a hálószobám is, meg egy aprócska konyhasziget és egy parányi fürdőszoba a ferde tető alatt – zuhanyzásnál mindig be kellett húznom a nyakam. De soha nem voltam olyan boldog, mint ebben a kicsi lakásban, amely teljesen az enyém volt. Minden reggel átkeltem a Szajnán, és bementem az egyetemre. A harmadik szemeszterben járó művészettörténész-hallgató voltam. Ha beálltam a rengeteg diák mellé, akik a Sorbonne folyosóin tolongtak, néha attól féltem, hogy a szívem felrobban a boldogságtól. A kedvenc kurzusomat a Saint-Germain közepén fekvő, nagyra becsült École des Beaux Arts galériában tartották. Már Monet, Renoir, Delacroix és Matisse is itt tanult. És én is itt hallgathattam egy ikonográfiáról szóló órát! Minden kedd délután ott álltunk az intézet egykori tanulóinak képei előtt, amelyek a falakon lógtak, és hallgattuk Monsieur Paraffin előadását a festészet bizonyos motívumainak a jelentőségéről.

Amikor annak idején megérkeztem Párizsba, éppen május eleje volt, akárcsak most. A vadgesztenyefák szinte felrobbantak, a parkok mindenféle színben pompáztak, a nők rövid, világos színű szoknyát hordtak. Az előadások után a Luxembourg-kert szökőkútja mellé ültem, és olvastam, tanultam. Soha többé nem volt ekkora tudásvágyam, és soha nem voltam olyan fogékony, mint azon a nyáron.

Szabadidőmben az utcákon mászkáltam, mindennap másik múzeumba mentem, és magamba szívtam a város utánozhatatlan varázsát. Teljes keresztmetszetében éltem az életet, semmi sem volt elég, legszívesebben egész nap táncoltam volna. Alig aludtam, mert féltem, hogy valamit elszalasztok. Mindent meg akartam kapni, amit csak lehetett.

És akkor ismerkedtem meg Juliennel. Egyik nap az egyetem kávézójában egyszerűen leült velem szemben az egyik vörös műanyag székre, anélkül, hogy megkérdezte volna, szabad-e.

– Salut! – mondta. – Julien vagyok. Párszor már észrevettelek.

Tátva maradt a szám, amikor ránéztem. Szégyentelenül jól nézett ki: sötét, csigás haj, vakítóan fehér póló a Rolling Stones-nyelvvel, gyenge bronzszínű bőr. Csuklóján néhány cérnakarkötő. Igazi hippi, gondoltam megbűvölve. Ragályos életigenlése és ártatlan hanyagsága az első pillanattól fogva magával ragadott. Ott helyben halálosan szerelmes lettem. Attól fogva esténként vele jártam a Bastille környéki klubokat és kávéházakat. A kedvenc bárunk a Baragouin volt, a Rue Tiquetonne-on, az egykori csarnokok közelében. Már csak a neve és a címe miatt is szerettem azt a bárt. Olcsó sört ittunk, majd kart karba öltve mentünk szánalmas lakására Belleville-be, és egész éjjel szeretkeztünk. Julien fantasztikus szerető volt. Érintése örökre a testembe égett, soha többé nem felejtettem el, és még mindig beleborzongok a visszhangjába.