Indián halál

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

„Színház az egész világ”

Keserű komédia

Marco Polo

Ifjúsági regények

A Sánta Bölény

A genovai fogoly

Rájuk fújt az Isten…

A gézengúzok meg az idegenforgalom

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Az a híres Háry János

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Családregény

Annyi év után

Novelláskötetek

Kék Adria és más elbeszélések

A legelső törvény – fantasztikus novellák

Színdarabok

A körkép

Blondel

Bohóckodó

Botrány a suliban

Rónaszegi Miklós

Indián halál

Első kiadás:
Móra Ferenc Könyvkiadó, Budapest 1968
Szecskó Tamás rajzaival

© Rónaszegi Miklós, 1968
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó: Rónaszegi Judit, 2026

ISBN 978-3-9827283-7-7

www.ronaszegimiklos.com

Az író előszava

E könyv írója köszönti minden olvasóját!

Reméli, szívesen fogadják, ha tovább meséli a bájos Pokahontasz történetét, hiszen akik annak idején megismerték Az indián hercegnő című regényét, bizonyára szívükbe zárták ezt a különös leányt éppúgy, mint Tom Savage-et vagy John Smith kapitányt.

S reméli, sokan emlékeznek még rá, hogyan bukkant Tom Savage-nek, a hajdani hajósinasnak emlékirataira. A nevezetes szürke mappa sok meglepetést tartogatott, és ő ezekről hűségesen beszámolt regénye lapjain.

Minek is tagadná, írás közben megszerette és barátjává fogadta Tom Savage-et, és őszintén örült, amikor a nyársforgatóból lett hajósinasnak sikerült legyőznie nagy ellenségét, az átkozott James Brumfieldet.

Barátjává fogadta és meg is sajnálta John Smith kapitányt, mert tudta róla, hogy hiába minden bátor keménysége, bölcs higgadtsága, két nehéz tél után el kell majd hagynia Jamestownt, az első amerikai angol gyarmatot, hogy hazatérve, tisztázza magát ellenfeleinek vádjai alól.

És minek is tagadná, őszintén megszerette, bizony megszerette Pokahontaszt, az „indián hercegnőt”. Évszázadok távolából is frissen ragyogott rá az ő büszke mosolygása, szép szeme csillogása. Ezért újabb kutatásai közben is folyton-folyvást csak ő járt az eszében, és noha jól tudta, hogyan is fordult a sorsa, nem nyugodott addig, amíg fényt nem derített életének minden mozzanatára.

De valahányszor leírta Pokahontasz nevét – Tom Savage-re is emlékeznie kellett; választ keresett sok izgalmas, csodás kérdésre, amelyeket előző regényében nem említhetett: vajon Savage-nek támadtak-e új ellenségei, lettek-e új barátai, és miféle kalandok vártak még reá? Hogyan került Angliába a szép Pokahontasz, és találkozott-e még egyszer John Smith kapitánnyal, a Legbátrabb Harcossal?

Hosszú búvárkodásai és kitartó kutatásai után ezért fordult megint a szürke mappához. Úgy érezte, hogy a sok izgalmas és csodás kérdésre az igazi választ csakis Tom Savage naplója adhatja meg. Óvatos kézzel ismét kibontotta a vaskos csomagot, hogy lejegyezze mindazt, amiről az utolsó, megmaradt lapok beszámolnak.

Folytatja tehát a naplót.

Ám a regény új regény lesz, más, mint az előbbi.

Mégis róluk szól majd: Pokahontaszról, Tom Savage-ről és persze John Smith kapitányról.

Az új regény elindításának áhítatos pillanataiban e sorok írója meghatottan ébresztgeti szívében régi, kedves hőseit.

Első fejezet

amelyben újra fellapozzuk Tom Savage naplóját – Egy hirtelen ébredés – Vitorlás a folyó torkolatában – A vadon első törvénye

Higgyétek el, barátaim, nem fogy ki a szóból, aki emlékezik.

Mindig marad majd, amiről addig hallgatott, és csak azután említi meg. És ne firtassátok, hogy elhallgatta-e, vagy csupán elfelejtette. Ha egyszer mesélni kezdi, olyan az már, mint egy vallomás…

Higgyétek el tehát, és ne feledjétek, hogy amíg csak él az ember, egy vallomással mindig adós marad.

Így maradtam adósotok én is, aki már oly sokat meséltem kalandos életemről.

Úgy emlékszem mindenre, mintha csak tegnap történt volna. Három esztendeje múlt akkor, hogy John Smith kapitány visszatért Angliába. Három esztendeje múlt, hogy sorsomra hagyott. Mondogatta, hogy tartsak vele ismét, bár maga is jól tudta, hogy nem tehetem. Nem voltam apródja többé, hanem túszként éltem az indiánok táborában. Elmesélem majd annak is a történetét; most hadd tegyem hozzá, hogy szívesebben maradtam Virginiában, semhogy hazatérjek.

Nem volt nekem sem apám, sem anyám, Angliában csak a régi nyomorúság várt vissza. Bizony elszorult a torkom, valahányszor a hazámra gondoltam.

Tudta ezt jól a kapitány is, ezért nehéz szívvel bár, de búcsút vett tőlem. Mielőtt hajóra szállt volna, lelkemre kötötte, hogy vigyázzak magamra, de legfőképpen a kedves Pokahontaszra: ha tehetem, óvjam őt az angoloktól, kalandor honfitársainktól.

– Jobb is, ha elmegyek. Én okoznám vesztét – mondta, és elborult a tekintete. Eszébe jutott, hogyan akarták rávenni a táborbeli csirkefogók, hogy ejtse foglyul Pokahontaszt. – Vigyázz rá – tette hozzá, és megint mosolygott a tekintete. Sejtette, hogy ennél kedvesebb feladatot még sohasem bízott rám. Mosolygott hozzá, mondom, mert ő is szerette Pokahontaszt, de nem úgy, mint én, szerelemmel, hanem csak úgy, ahogy apa szereti kedves gyermekét. Attól kezdve Pokahontasz testőre lettem. Testőre, testvére, jámbor oltalmazója. Vagy ha úgy tetszik, hát rabszolgája és hűséges kutyája.

Úgy követtem mindenhová, mintha árnyéka volnék; ha éhezett, én is éheztem, ha lakomázott, én is nagyot ettem, ha ő sírt, én is sírtam, ha ő kacagott, én is nevettem. Ha ő álmodott – én is álmodtam.

Ne gúnyoljatok ezért. Hiszen soha azelőtt lányt úgy nem ismertem, nem szerettem. S lám csak, ahogy elmúlt a három esztendő, Pokahontasz mellett szép szál suhanccá nőttem, és ő a szemem láttára érett csodaszép leánnyá.

Kézen fogva jártunk mi mindig mindenhová. Mintha jegyesek vagy testvérek volnánk. Pedig hát nem voltunk sem jegyesek, sem pedig testvérek.

És úgy emlékszem, mintha csak tegnap történt volna, hogy egy hideg hajnalon izgatott szavakkal költögetett:

– Tom, Tom, gyere gyorsan!

Szempillantás alatt talpon termettem, mert az indiánok között hozzászoktam már, hogy mindig csak úgy aludjam, mint a nyúl: éberen.

– Mi baj?

– Álmot láttam… ha jól igyekszünk, reggelre odaérünk.

Értetlenül faggattam, morcosan morogtam:

– Hova érünk? Mit álmodtál?

Nem felelt. Csak kézen ragadott, és vonszolt magával.

Láttam, hogy Hűs Víz, a kis monakán rabszolgalány is talpon van már. Hármasban hagytuk el a falut. Siettünk a tenger felé.

Mit is mondok, dehogy siettünk! Valósággal futottunk. Futottam én is, pedig semmi kedvem sem volt hozzá. És egyre kérdezgettem:

– Mi jutott eszedbe? Hova megyünk? Mi a csudának?…

Titokzatosan mosolygott. Észrevettem, hogy mulattatja a kíváncsiságom.

– Felelj! Nem megyek tovább! – Kirántottam a kezemet az övéből, és dühösen néztem magam elé.

Kuncogott.

– Ne kiabálj! – mondta. – Felvered az erdőt. A Homlokdombra megyünk.

– Miért?

– Mert álmot láttam, Tom. Őt láttam, a Legbátrabb Harcost! A Nagy Vízen úszó ház közelgett, és ő állt rajta. Aztán kilépett a vízre, és a vízen jött hozzám. A kezét nyújtotta, és azt mondta: „Gyere velem, kicsi Pokahontasz!”

Hát ezért ez a rohanás?

– Mikor hagyod már abba?! – kiáltottam rá, csak hogy a torkomat fojtogató hirtelen keserűség elmúljon. – Hát nem volt még elég? Nem múlik el nap, hogy a nevét ne említenéd. Nem múlik el hét, hogy ne faggatóznál róla. És most ez… Három év óta mindig csak ő…

Belevágtam öklömmel a levegőbe.

– Megmondtam elégszer, a kapitány elment, és nem jön vissza soha többé. Ne is várd. Minek bolondítasz engem is? Három éve elment, miért éppen ma jönne vissza?

Olyan csodálkozó szemet meresztett, olyan bambácska képet vágott, hogy szinte megsajnáltam.

– Éppen hogy ma jön vissza. Hát nem mondtam, hogy álmodtam róla? Megálmodtam, hogy visszatér.

Megadóan legyintettem. Minek is vitatkoznék? – gondoltam. Hazámfiai is hisznek az álmokban, a Biblia is beszél József álmáról. Mi csoda van abban, ha az indián is hisz az álmában? Éppen ő hisz igazán! Álma nyomán kapja a nevét is, álma nyomán indul a harcba is. Ha pedig betegségében halállal álmodik, nem is gyógyítják tovább.

– Rólam sosem álmodsz.

Rám nevetett. Nevetett Hűs Víz is.

– Minek álmodnék? – felelte Pokahontasz. – Hiszen te itt vagy mellettem.

– Mégis őt szereted.

– Hát… – húzta el a szót. – Szeretlek téged is. Meg John Rolfe urat is. Ti jók vagytok. Mert sok ám köztetek a rókaszívű.

Megfogta a kezemet. Mintha engesztelne.

– Te is visszavárod – mondta nagy sokára. – Te is mondtad, hogy más lenne itt az élet, ha ő visszatérne.

– Mondtam.

– Visszatér. Megálmodtam… Gyere, siessünk, hogy meglássuk a hajót!

Futottunk egy darabig. Csakhamar kijutottunk a James folyót kísérő erdőségből, és a bozótosok, nádasok sűrűjét kerülgettük. Itt már érezni lehetett a tenger szelét és szagát.

És ahogy a tenger szagát megéreztem, ahogy a sós szél az arcomba csapott, egyszerre csak megrohant az emlékezés. Hajdani rövid hajóséletem sokféle élménye jutott az eszembe. Velük együtt pedig megjelent emlékeim között John Smith kapitány férfias alakja is.

Hogyne vártam volna vissza őt, aki a nyomorból felemelt, aki a saját példájával tanított helytállásra, keménységre és bátorságra! S aki az életemet megmentette! Hogyne vártam volna vissza Jamestown megmentőjét és erőskezű kormányzóját! Ha ő nincs, akkor ez az angol gyarmat is elpusztul éppúgy, mint az előzőek. Három éve, hogy elment innen, és azóta visszasírják azok is, akik ellenségei voltak. Hogyne várnám vissza én, akinek árvaságomban apám helyett apám volt!

Most már én futottam elöl, mert hittem, és akartam is hinni, hogy a szép Pokahontasz igazat álmodott.

– Siessünk!

S futottunk. Boldog izgalom fogott el. Ma megérkezik, biztosan megérkezik. Hiába mondta, hogy sosem tér vissza Virginiába. Három év múlt el, és azóta nemcsak itt változott meg a világ. Sok minden másképpen mehet odahaza is.

– Megálmodtam, megálmodtam… – ismételgette Pokahontasz.

– A dagály behozza majd őket. Siessünk, hogy észrevegyenek!

– Tüzet rakunk. Nagy füstjelet adunk. Biztosan észreveszik.

Kéz a kézben futottunk tovább. Már előttünk volt a domb, amelyet furcsa alakjáról, simaságáról Homlok-dombnak neveztek. Olyan volt valóban, mintha egy fekvő óriás homloka domborodna elő a tengerparti homokból.

Hűs Víz lenn maradt, meghúzódott a parti bozótosban.

Mi pedig meg sem álltunk, egyetlen izgalomban, repeső várakozással futottunk fel a dombra.

Aztán kéz a kézben hallgattunk sokáig.

Szemünk előtt kibomlott a táj.

A szép hajnali fények már mind eloszlottak, már mind odalett a bágyadt szürkeség és a szelíd pirosság. Fehéren és vidáman tündökölt a nap az ég magasában, és mint óriási aranytálca, sziporkázott a tenger.

Ez a domb volt a legmagasabb a parti homokdombok között. Tetejéről messzire elláttunk. Előttünk a tenger vakította szemünket, hátunk mögött Virginia végtelen erdőségei bontogatták tavaszi színeiket. És ahogy a fák és a bozótosok felett eltekintettünk, szemünkbe tűnt a James folyó sötét vize, amely lustán szétterült a tenger kék hullámaiban.

Még tartott az apály, és a folyótorkolat hatalmas tölcsérében szárazon álltak a lapos homokszigetek. Ezernyi madár keringett felettük.

Pokahontasz megszorította a kezem:

„Megálmodtam. Hazatér.”

Megszorítottam én is a kezét:

„Hazatér. Haza kell térnie…”

De hallgattunk még sokáig, és néztük a messzeséget.

Aki így bukkan reánk, bizony nem hiszi talán, hogy csak egyikünk indián, a másik fehér ember. Mert tél elmúltával ledobtuk magunkról a faggyúszagú, nehéz prémeket, s nem tűrtük többé a könnyű őzbőr inget sem. Ellenben róka irhájával övezve derekunkat, ruhátlanul jártuk a vadont. Hajunkban egy-egy toll díszlett, és lábunkon mintás mokasszin feszült. Ennyi volt minden öltözékünk.

Aki messziről nézett, csak annyit látott, hogy két indián, egy fiú meg egy leány figyeli a messzeséget.

Fújt a szél. Belekapott a hajunkba, megforgatta a keselyű tollát. Megcibálta a rókaprém vörös pihéit.

Hideg volt a szél. A tél utolsó sóhajtása. Futó könnyet csalt a szemünkbe. De a nap már melegen sütött.

(Tinektek, akik hallgatjátok életemnek ezt a legkülönösebb és legizgalmasabb történetét, csak ennyit mondhatok: lám, ilyen volt az én nagy szerelmem, ilyen önzetlen, tiszta és rajongó. Nem szégyellem, nem is bánkódom miatta. Mert jó volt egyet érezni és egyet gondolni a drága Pokahontasszal. S hogyha most, annyi esztendő után mérlegre teszem azt a hajdani fényes, hűvös reggelt, azt mondhatom, úgy vártam én John Smith kapitányt, ahogy fiú várja apját. Nem törődtem azzal sem, hogy Pokahontasz szívében másfajta érzések éltek.)

Boldog voltam akkor. Vártam a kapitányt, és hittem igazán, hogy visszatér.

Kézen fogva álltunk. Bronzosan ragyogott bőrünk a fényben. Reggeli ragyogásban fürdött az egész világ.

Ebben a pillanatban röppenő kiáltás hangzott a domb aljából. Hűs Víz kiáltott.

Akkor már mi is észrevettük, amit a messzi távolba figyelve eddig nem láthattunk meg.

Odalent, ahol a folyó mérföldnyire kiszélesedik, és a tengerrel találkozik, a vízi széltől és a közelgő dagálytól óvatosan hajtva egy háromárbocos vitorlás közeledett.

Útja felén járt már a vitorlás, mire a vízpartra kiértünk. Hanyatt-homlok rohantunk lefelé a dombról, nem kerestünk ösvényt, sem nyiladékot, árkon-bokron átvágtunk, és azzal sem törődtünk, hogy a tüskék véresre sebzik a testünket.

Lihegve, zihálva, valósággal kibuktunk a fövenyre, és tüstént integetni, kiáltozni kezdtünk a hajó felé.

A hajó a jobb part felől közeledett. Kapitánya ismerhette a James folyót, mert tétovázás nélkül belevágott a torkolatba, és nem is csónakból, hanem csupán a hajó orrából mérette a víz mélységét. Ügyesen kikerülte a zátonyokat, és egyenesen a bal part felé vette útját, ahol a folyó legmélyebb szakaszai vannak.

S láttam, hogy ha így halad, hamarosan alig kőhajításnyira fog elúszni előttünk.

Ha ugyan meg nem áll.

Integettünk, kiáltoztunk, egymás szavába vágtunk; bizony, aki mellettünk áll, azt sem értette volna, mit kiáltozunk.

Pokahontasz belekapaszkodott a karomba, úgy szorította, hogy szinte fájt.

Éreztem, hogy reszket a keze.

– Látom! – kiáltotta. – A kötelek még eltakarják… de tudom… hogy ott van!

Könnyek csillogtak az arcán. Még sohasem láttam sírni.

– Ahoj… kapitány!… – kiáltottam.

A hajó azonban nem felelt. Már bizonyosan észrevettek bennünket, hiszen mi is jól kivehettük a fedélzeten mozgó alakokat. S ahogy közelebb ért, gyakorlott szemem sok mindent észrevett. Vadonatúj alkotmány volt ez a hajó, noha a kapitánya járatos ember lehetett, mert minden vitorláját bevonatta, csupán a csúcs ponyváit feszítette szélre, és a hátsó vitorlát engedte ki. Látszott, hogy nem törődik a folyó felett gyakran változó szelekkel, és továbbra is az erdők magas lombjai fölött elsuhanó tengeri levegőre bízza magát.

Csakhogy új hajót nem szeretnek a régi kapitányok. Márpedig ez új volt, tőkétől az árboc csúcsáig az. Más hajón is lehet friss sárga színe a palánknak, a korlát piros mintázatát is újrafesthetik. De lám csak, valamennyi vitorlája szürke – még egyiket sem fehérítette ki a nap, és nem sárgította meg a tengervíz. És minden keresztrúd szíjbilincse vadonatúj. Régi hajónál csak a hibásakat szokták kijavítani. A horgonylánc nyílása az orrban – az sincs kimaródva: ez a hajó még nem sokat horgonyzott, és vihar se rángatta a láncon bizonyosan.

John Smith kapitány vadonatúj hajón érkezik vissza álmainak földjére, Virginiába.

De miért nem felel?

Kiáltoztunk és integettünk, nem jött semmi válasz.

A korlátnál többen is álltak. Előrenéztek. Láttak bennünket, észrevettek minket.

Mégis.

Néma csend.

– Ahoj, kapitány!

Abban a pillanatban pici tüzet láttam.

És hallottam egy éles csattanást.

Valósággal belöktem Pokahontaszt a sűrűbe, ahol Hűs Víz várakozott ránk. Aztán lefutottam a fövenyen egészen a víz partjáig, és teli torokból kiáltottam ismét:

– Ahoj, kapitány! Ahoj, Treasurer!

Mert most már elolvashattam a hajó nevét is, amit cikornyás betűkkel az orrba pingáltak.

Treasurer. Vagyis: Kincses.

– Ahoj, kapitány!

Láttam, hogy egy vasas katona pisztolyát emeli a korlátnál, de valaki melléje lép, és lecsapja a kezét. És hallottam, ahogy rákiált:

– Ne lőj! Nem hallod, hogy angolul beszél?

– Hát aztán?! – mordult fel a katona. – Ezek álltak a dombon.

– Éppen azért.

– Vadállatok ezek. Odapörkölök nekik.

Most parancs hangzott. A felső vitorlákat szélbe állították, és hangos csörgéssel lefutottak helyükből a horgonyok. A hajó éppen velem egy vonalban megállt. A katona ekkor ismét célba vett.

De megelőztem. Villámgyorsan kifeszítettem íjamat, és egy gyors vesszőt küldtem feléje. Tudtam, hogy a távolság nagyobb, semhogy kárt tehetne benne – figyelmeztetésnek talán mégis elég lesz.

– Rálőnél a honfitársadra, te vaskalap?! Tom Savage vagyok, John Smith kapitánynak az apródja! Hol a kapitány, ő majd ellátja a bajodat!

(Ne csodálkozzatok, hogy ilyen hetyke és bátor volt a szavam. Emlékezhettek rá, milyen riadt és mindenkitől remegő kisember voltam valaha. De hát tizenhat esztendős lettem, sok mindent megéltem, és meg is értettem. Az istentől sem féltem.)

Most egy kövérkés, de még fiatal ember lépett a hajó korlátjához. Előrehajolt, úgy látszott, elgondolkozva vizsgálgat. De hát, úgy hiszem, rajtam kevesebb néznivaló akadt, mint őrajta. Az öltözékét igencsak furának találtam: a fején nagy csatos, széles karimájú, magas kalap díszlett. Az a híres, jól ismert puritánkalap. Zekéje ujja azonban még a régi módra szabottan, hasított ujjakkal hivalkodott, és régimódi, puffos-buggyos volt a nadrágja is. A csizmája ellenben térden felül érő, magas lovaglócsizma – hajóskapitányon ilyet még sosem láttam.

Mert azt tüstént eltaláltam, hogy ő a kapitány.

Díszes öltözékű, tekintélyes ember egyedül ő volt a hajón. A többi mind amolyan szedett-vedett népség, vén tengeri medvék és rossz képű zsoldosok. John Smith kapitányt kerestem, sehol sem láttam.

– Hé, fiú! Ki vagy-? – kiáltott le hozzám a kapitány.

– Tom Savage a nevem. Smith kapitány úr apródja voltam.

Felderült a képe:

– Akkor hát te vagy a túsz?

– Jól tudja kegyelmed. Én vagyok a túsz… és Smith kapitány apródja. Hol van a gazdám?

Egymásra néztek és röhögtek.

– Ki törődik már a te kapitányoddal?!

Keserű szorongás fojtogatta a torkomat. Nagyot kiáltottam, csak hogy elmúljon az a szorongás:

– Hej, kapitány, kicsoda kegyelmed? Nem John Smith uram küldte kegyelmedet? Pokahontasznak hozott üzenetet? Ugye, neki hozott?

Nem felelt. Csak villant a szeme. Szétvetette a lábát, és megmarkolta keményen a korlátot. Sértette a kérdésem. Hirtelen a legényeihez fordult:

– Na, fiúk, megmondtam, szerencsével kezdtük, szerencsével végezzük. Az istenfáját!

Éles kappanhangon felnevetett. Vele nevettek a többiek is. Jókedvükben egymás vállát veregették, és nagyokat köptek a vízbe.

– Hallod-e, fiú, ismered az indián hercegnőt? Azt mondták nekem, hogy te jól ismered!

– Ismerem, uram – bólintottam, és riadtan dobbant a szívem.

– És tudod-e, hol van?

Ösztönösen egy lépést tettem előre, hogy magamra hívjam a figyelmét. Közben arra gondoltam, hogy jaj, csak ki ne lépjen a bokrok közül Pokahontasz. Ki ne lépjen, és azt ne kiáltsa: „Én vagyok az indián hercegnő!” Hiszen megálmodta, hogy jön a nagy kapitány, hiszen várta a kapitányt… vártuk mind a ketten.

– Tudom, hogy hol van! – kiáltottam vissza, és elszántan néztem a kapitányra.

– Nagyszerű, fiú! Hohó, ez nagyszerű! – Egy pillanatra elhallgatott. – Hallod-e, nagy szolgálatot tehetnél… A király is megdicsérne érte!

Úgy tettem, mintha nem hallanám. Folytattam:

– A hegyek között van most az indián hercegnő, kapitány úr. Maholnap törzsfőnökké avatják, azért aztán már egy esztendeje egy titkos barlangban rejtegetik.

– Törzsfőnökké avatják? – rikoltotta a kapitány. – Na, fiúk, mit mondtam, mit mondtam? Hej, te, Tom Savage! Gyere a hajómra, kapsz egy pennyt, amiért ilyen jó hírt mondtál. Még hogy törzsfőnökké! Gyere a hajómra, kapsz még egy pennyt, ha felvezetsz Jamestownig. Jó hasznodat látnám, fickó. Nem kéne ezeket az átkozott térképeket böngésznem.

– Kapitány úr – kezdtem újra –, igazán nincs a hajóján John Smith kapitány?

– Hagyj már békén a kapitányoddal!

– Merthogy őt vártuk. Éppen őt vártuk.

– Vártátok. Ki várta még rajtad kívül?

– Hát… én vártam… meg a város. Igen, Jamestown már nagyon várja.

– Várja csak, az istenfáját! Haha, igaz-e, fiúk? Azt ugyan várhatják!

– És nem is hozott üzenetet? Az indián hercegnőnek? Nem hozott… John Smith kapitány azt ígérte…

Kihajolt a korláton, és röhögve kiáltotta:

– Bánom is én, mit ígért a te gazdád, fiú! Ami pedig az indián hercegnőt illeti, éppen azért jöttem, hogy őt foglyul ejtsem. Hallod-e, segíthetnél! Gyere a hajómra, fiú! Ha már így összehozott minket a szerencse, az istenfáját, igaz-e?!

Elsötétedett előttem a világ erre a szóra: foglyul ejteni. Akkorát dobbant a szívem a rémülettől, hogy a szél zúgása, víz sustorgása közben is meghallottam.

„Azért jöttem, hogy foglyul ejtsem…” „Azért jöttem, hogy foglyul ejtsem…”

– Nem mehetek, uram. Túsz vagyok. Kegyelmed is tudja, hogy túsz vagyok. Figyelik minden lépésemet. Ha kegyelmed csónakot küld, nagy baj lehet belőle. Az erdő tele van indiánnal.

Hátrálni kezdtem. Vissza, a sűrűség felé. De a kapitány olyan vörös lett, mint a főtt rák, és öklével a korlátra vágott:

– Az istenfáját, Samuel Argall kapitány nem ijed meg néhány gyökérevő vadembertől! Amit mondtam, megmondtam. Csak nem fogok megijedni egy kis csetepatétól? Hej, Bill, Joe, menjetek a fiúért! És ha csak egy vörös indián pofát megláttok, tüstént tüzeljetek. Te pedig semmitől se tarts, fiú! Hallod-e! Ne félj semmitől. Érted megy a csónak. Addig mondj azoknak a vadaknak valamit…

A két legény lefelé igyekezett, a hajó tatjához kötött kicsiny lélekvesztőbe. Intettem nekik, hogy ne siessenek, amit ők is szívesebben vettek, mint kapitányuk harcias parancsát. Én pedig, hogy „mondjak valamit azoknak a vadaknak”, riadt sietséggel visszarohantam a sűrűségbe.

A lombok között Pokahontasz lázban égő szeme fogadott.

– Meneküljünk, Pokahontasz! – suttogtam. – Te megtanultad a mi nyelvünket, jobban, mint én a tiéteket. Hallottál mindent, és megértettél mindent?

– Hallottam és értettem – bólintott.

Fedetlen szép keblén medvekarmokból fűzött gyöngysor díszlett. Annak a közepén hatalmas kék üveggyöngy ragyogott. Most megragadta azt az üveggyöngyöt, mintha csak attól várna segítséget.

– Pokahontasz, meneküljünk! – ismételtem. – De jó, hogy nem léptél ki eléjük…

Rám nézett és mosolygott, valami különös, merev, kiábrándult mosolygással.

– A vadon első törvénye az óvatosság – mondta csendesen, aztán végtelen szomorúsággal elnézett felettem. – Azt álmodtam, hogy visszatér. Mégsem jött. A Legbátrabb Harcos becsapta Pokahontaszt.

Szíven ütöttek a szavai. Bánatos egyszerűség, szép tisztaság szavai voltak. Félszeg mozdulatot tettem, meg akartam ölelni Pokahontaszt, amikor óvatos füttyjel hangzott a víz felől.

– Meneküljünk…

– Menj csak. Menj vissza hozzájuk… – Pokahontasz a hajó felé mutatott. – Menj, és fürkészd ki titkaikat. Talán fogva tartják a Legbátrabb Harcost. Talán… – Váratlan haraggal szinte kiáltotta: – Menj! Menj csak! A te néped!

– Meneküljetek! – suttogtam. – Siessetek Rolfe úrhoz! Ő megvéd majd, és nála találkozunk.

Megvetően biggyesztette szép ajkát.

– Mitől védene meg? Csak egyet szólok, és a ti városotok por és hamu lesz.

Ekkor ismét fütty hangzott a víz felől. Nem várhattam tovább, nem akartam, hogy Argall kapitány gyanút fogjon. Kiléptem hát a fák közül, és a csónakhoz siettem. A két hajóslegény furcsállva méregetett. Alig akarták hinni, hogy nem indiánt, hanem fehér embert látnak maguk előtt. A végén mégis kezet nyújtottak:

– Isten hozott! Ugorj be, fiú!

Különös, elszánt nyugalom szállt meg hirtelen. Beszálltam a csónakba, magam mellé tettem íjamat és nyilamat, aztán, hogy ne értsék a szavaimat, pauhetán nyelven visszakiáltottam Pokahontasz felé:

– Vigyázok rád!

De a lombok már mozdulatlanul álltak. S mögöttük mintha senki sem volna.

Második fejezet

amelyben a hajóval és a kapitánnyal ismerkedik – A zátony – „A nehezén túl vagyunk”

Nagyon ostoba embernek látszott ez a kapitány. Öntelt szószátyár, végtelen fecsegő. Ma is nevetnem kell, ha rágondolok, milyen pöfeteg képpel, diadalmas büszkeséggel állt elém, amikor a fedélzetre értem. Csak úgy ragyogott az örömtől, hogy az első órákban így reám talált.

– Hohó, fiú, az isten küldött! Ami nekem szerencse, neked is az! Hohó, majd rendet teremtek itt is! Rendet én, az istenfáját!

Megölelt, hátba veregetett istenesen, aztán nagyot nevetett, és vele röhögtek a legényei is.

– Megmondtam, fiúk! Megmondtam! Aki az én hajómra jön, nem bánja meg. Te sem bánod meg, fiú! Tudod-e, mit csináltunk? Úgy átröpültünk az óceánon, mint a vihar. Mi voltunk a vihar, biz’ isten! Azt mondtam, kifeszíteni minden vitorlát, az istenfáját! Ezek meg betojtak, azt mondták, istenkísértés ez, meg mifene. Hogy hallgassak rájuk, régi tengerészek, nem olyan zöldfülűek, mint én volnék, így mondtátok, vagy nem így mondtátok, az istenfátokat!

A legényeihez fordult, akik tisztelettel bólogattak meg vigyorogtak, és látszott rajtuk, hogy szörnyen tetszik nekik a nagyszájú kapitány.

– Hát aztán azt mondtam, fogjátok be a pofátokat, mert széttaposom. Ki a vitorlákat, neki a szélnek, mentünk, mint a veszett fene. Hohó, mert nem tudták, amit én tudok, hogy ezt a hajót a szemem láttára építették Deptfordban; no, nem azért mondom, mintha értenék hozzá, de a hajógyár munkavezetőjét saját kezemmel pofoztam föl, mondván: ennek a hajónak le kell pipálnia annak a híres kalóznak, Francis Drake-nek a hajóját, az Aranyszarvast is. Le is pipálta! Húsz nap alatt átjöttünk a vízen, és még csak árbocunk sem törött. Amihez Samuel Argall hozzáér, ahhoz a szerencse ér hozzá! Én nem vagyok kicsinyes ember, fiú. Úgy kifüstöltük Mount Desert szigetéről a jezsuitákat, hogy soha jobban. Azt mondtam: „Tüzet, fiúk!” Azt felelték, ez a marha, ez a Joe azt felelte: „Hol vagyunk még, uram, csak pazaroljuk a puskaport.” „Tüzet, az apád istenit!” Hát lőttünk jobbra-balra, olyanok voltunk, mint egy farsangi tűzijáték, csak úgy durrogott minden. A pápisták meg betojtak, még egy miatyánkra sem jutott idejük, máris lekaszaboltuk valamennyit a foglyok kivételével, mert kell a bizonyíték odahaza, hogy Mount Desert nincs többé. Hogy az is az angoloké. No, ha ezzel megvolnánk, mondtam a fiúknak, menjünk le Dél-Virginiába, ott is van még valami elintéznivalóm. Valami indián boszorkát, egy ronda kis szukát kell pórázra fognom és hazavinnem. És lám csak, alighogy ebbe a ronda folyóba behajózunk, kit hoz elénk Fortuna istenasszony? Hát téged, te fiú! Az angol túszt! Az istenfáját, most majd megfizetsz mindenért, igaz-e?…

Végre elhallgatott, és dülledt szemével merően nézett. Én meg bátran álltam a tekintetét, mert – mondom – tizenhat éves voltam, magam szemével láttam a világot, és noha tetszett nekem is ez a handabanda beszéd, jól láttam én, hogy buta ember ez a Samuel Argall kapitány, és nála csak a legényei butábbak.

Nem feleltem a kérdésre, hanem így szóltam:

– Nehéz dolga lesz, kapitány uram.

Puffadt malacképe elvörösödött. Olyan vörös lett, akár a szakálla.

– Még mi az isten?! Samuel Argall kapitánynak semmi sem nehéz. Mit tudsz, fickó, mondd meg, mert vasra veretlek, agyonlőlek!

Elnevettem magam.

– Akkor sosem jut fel Jamestownig, uram. Itt hiába lövöldöz, mert ezek az indiánok jobban hozzászoktak már a puskaporhoz, mint a kegyelmed pápistái. Csak néhány tüzes nyílvessző kell, és ez a szép hajó, fuccs, por és hamu lesz. Aztán meg béke van. Engem ugyan elengedtek most – hazudtam tovább, mint a vízfolyás –, hanem azért követik ám a hajót. Azt mondták, a városba be nem mehetek, a nagy zátonynál partra szálljak, mert jaj lesz. Vége van a télnek, kapitány úr, ilyenkor dühösek az indiánok. Nem jó ujjat húzni velük…

Csak nézett. Véreres, dülledt szemével. Szélesen vigyorgott, és legyintett hozzá, de tudtam, hogy a lelke mélyén komolyan veszi a szavaimat. Lekapta fejéről a csatos puritánkalapot, és amilyen különös volt az öltözéke – most láttam csak, olyan különös ő maga. Mert kopasz volt a feje, pufók az arca, duzzadt az ajka, öntelt és fiatalos a beszéde, mozgása, de a keze… jaj, a keze ráncos volt és száraz, akár az öreg embereké.

– Ezzel a két kezemmel akarom foglyul ejteni az indián hercegnőt – mondta hirtelen.

– Mit kíván tőlem? – kérdeztem.

– Igazán fel tudod vezetni a hajót?

– Ismerem a folyót. Akár a tenyeremet.

– Akkor hát rajta, fiú! Legalább a zátonyig. A többit majd útközben.

Felmentünk a tatemelvényre. Ott egy kis asztalon mindenféle térkép volt kiterítve. Azokon a térképeken az én hajdani gazdámnak, John Smith kapitánynak képét és a nevét fedeztem fel.

– Jó térképei vannak, kapitány úr – jegyeztem meg.

– Azok – felelte. – De már meguntam a méricskélést. Nem vagyok kicsinyes ember, te fiú. Két pennyt is megadok, ha felvezetsz. De hogyha zátonyra futunk, azon nyomban lenyisszantom a fejedet. Az istenfáját, velem nem lehet cicázni!

Gondolataimban olvasott, vagy csak ráhibázott?

Mert éppen akkor döntöttem el magamban, hogy zátonyra futtatom ezt a hajót.

A hajó csendesen úszott felfelé. Segítette a dagály és a jó tengeri szél. Estére aligha fogunk Jamestownba érkezni, hacsak a szél fel nem erősödik. Mert a dagály visszavonultával csak a szél segíthet tovább a folyó ellenében.

Volt időm, hogy jól szemügyre vegyem a vitorlást meg az embereket. Úgy okoskodtam, jó lesz, ha később felismerem majd, ki az, aki erről a hajóról való. Körülnéztem hát alaposan, és láttam, hogy a Treasurer valóban vadonatúj alkotmány. Amit messziről láttam, közelről is tapasztalhattam, hogy ez a Samuel Argall kapitány, amilyen buta – olyan bölcs is. Mert az új hajón régi legénységet alkalmaz, csupa torzonborz, kalózképű legényt. Az ilyen fickókkal könnyű „szerencsével kezdeni és szerencsével végezni”, ezek vezetik igazán a hajót, ha ő nem is ért hozzá. Mert úgy van az, hogy víz tartja, szél hajtja a vitorlást, de mégiscsak az emberek vezetik. Jóba is, rosszba is. Hallottam én már tengerpróbás, régi szép hajókról, amelyek ember nélkül hányódtak a tengeren évekig, és semmi bajuk sem lett. Aztán zöldfülű legénység és zöldfülű kapitány került rájuk, és azon nyomban zátonyra futottak.

Argallnak, mondom, csupa régi hajósembere volt – és ebből úgy láttam, hogy bármilyen szószátyár, öntelt fecsegő is, megvan a magához való esze. Ettől a felismeréstől megint elszorult a torkom.

Az indián hercegnőt akarja foglyul ejteni. Pokahontaszt akarja Angliába hurcolni. Miért, miért?

– Igazán jól ismered azt az indián szukát? – kérdezte később.

– Jól, uram.

– Mesélj, mit tudsz róla!

– Csak annyit, uram, hogy ő itt az igazi uralkodó. Három évvel ezelőtt őfelsége Jakab királyunk koronát küldött Pauhetán törzsfőnöknek, aki azt elfogadta, és törvényeink szerint ezzel elismerte Jakab királyt hűbérurának…

– Van eszed, fiú! Az istenfáját, az ember ki sem nézné belőled!

– Az igazi uralkodó azonban nem Pauhetán király, hanem a kis Pokahontasz – folytattam. – Ő mentette meg az éhezéstől Jamestownt az első időkben. És mondhatom kegyelmednek, csak egy szavába kerül, és a Chesapeake-öböl minden indiánja Jamestownra ront. Szörnyű hatalma van.

Hátamra ütött, kedélyesen és magabiztosan.

– Annál nagyobb lesz a te érdemed, fiú! – harsogta. – Egy aranyat adok, ha a hajómra csalod. Egy aranyat, és még a király is megdicsér. Nem vagyok kicsinyes ember, az istenfáját!

Elnevettem magam.

– Mit érek vele? Egy arany. Az semmi. Van itt több is, ha kell.

– A király is megdicsér.

Vállat vontam.

– Vagy úgy – szólt egy idő múlva. Olyan közel hajolt hozzám, hogy lehelete az arcomba csapott. – Úgy látom, ismered a dörgést. Öntsünk tiszta vizet a pohárba.

– Nekem elég tiszta így is – mondtam.

– Két arany.

– Miért akarja foglyul ejteni?

– Nem a te dolgod.

– Nem is tudja meg soha, hol találja.

– Kiszedem belőled, széttaposom a pofád! – ordította hirtelen.

– Intsek a partra? Csak felemelem a kezem, és…

– Na… maradj nyugton…

– Miért akarja foglyul ejteni?

Hallgatott. Röpke pillantást vetett a folyó partjára, futó pillantással végignézett az emberein is. Volt, akinek nem jutott munka, az most nyíltan bámészkodott, és bennünket figyelt. Hirtelen suttogóra fogta a hangját:

– Két aranyat kapsz. Hatalmas pénz. Soha életedben nem láttál annyit. De jóravaló fickónak látszol, nem sajnálom tőled. Két arany, és egy pennyvel sem több. A király parancsa, hogy Londonba vigyem az indián hercegnőt. Hallod-e, fiú, érted, amit mondok? Adok két aranyat, te a hajómra hozod azt a lányt, azzal kész-pássz, Jamestownban akár ne is szóljak a dologról.

Felemelte a kancsót. Megint ivott. Ittam én is. A bor hirtelen a fejembe szaladt, megszédültem. Könnybe lábadt a szemem, és egyszerre csak valami mérges, keserű düh szorította el a torkomat.

– Na, felelj – hallottam.

Rég nem láttam bort, és most éhgyomorra ittam.

Elszánt lettem és merész. Közeledik a nagy zátony, és én tudom, mit kell tennem. Nem tűrhetem, hogy ez a hajó feljusson Jamestownig. Ha Argall kapitánynak akkora szerencséje volt, hogy éppen az angol tússzal hozta össze a sors Virginia partjainál, nekem sem kisebb a szerencsém. Megtudtam jövetele célját, és bolond volnék, ha ezt az előnyt ki nem használnám.

– Nehéz dolga lesz, kapitány uram – motyogtam. Közben arra gondoltam, hogy én ugyan fel nem vezetem ezt a hajót Jamestownig, ha belepusztulok, akkor sem. Méltó akarok lenni hajdani gazdámhoz, a nagyszerű John Smith kapitányhoz. Lám csak, mégsem csapta be Pokahontaszt. Megjelent álmában, kicsalta a tengerpartra, csak hogy figyelmeztesse a közelgő veszélyre.

Csak így lehet, és nem másképp!

– Azt a lányt most a hegyek között rejtegetik. Valami szent barlangjuk van, ott él már egy esztendeje. Onnan elcsalni pedig…

Ingerülten nézett rám, mint aki tudja, hogy alku nélkül nem mennek a dolgok.

– Egy pennyvel sem több, fiú. Szeretem egyszerűen elintézni a dolgokat, hallhattad. De ha úgy nem megy, magam csalom a hajóra. Egy egész láda üveggyöngyöt hoztam, az istenfáját! Aztán ott van a főnökavatás vagy koronázás. Vendégül látom az egész gyökérevő bandát, hajnalra hírét sem látják annak a… hogy is hívják?

– Pokahontasz.

– Fura neve van. Na, itt a kezem, fiú…

Nem kellett elfogadnom a kezét. Abban a pillanatban ugyanis lekiáltott az árbocőr:

– Nagy zátony. Elöl!

Argall kérdő pillantást vetett rám, de csak legyintettem.

– Semmiség – mondtam. – Csak egy vargabetűt kell tennünk. A homokpad itt benyúlik a mederbe. Apály idején jó gázló van. De most? Ugyan!

– A térképek veszélyes helyet mutatnak. A te gazdád annak idején csak bekarikázta ezt a pontot.

– Semmiség – mondtam. – Annak idején Newport admirális sem vontatta a hajóit.

– Mégis kötélre vesszük.

– Megteheti, de mondom, hogy nem szükséges. Vitorlával is átvághat.

Rám nézett. Én meg pimaszul visszanéztem rá, és így szóltam:

– Kegyelmed merész ember.

Azt vártam, hogy szájon vág, pedig éppen ez tetszett neki. Sípjába fújt. Intézkedett, kiabált, és előresietett a hajó orrába. Izgalmas, zajos pillanatok következtek. Samuel Argall percek alatt olyan kavarodást teremtett a saját hajóján, hogy öröm volt nézni. Kiabált, intézkedett, csattant a hangja, lepocskondiázta az embereit és ha nem beszélt, folyvást szólt a sípja. Az emberei pedig rohantak a keresztrúdra, bontották a nagyvitorlát, húzták a kötelet, rántották a kormányt, mint akik az eszüket vesztették.

Előrenéztem, és láttam, hogy közeledik a nagy zátony.

Veszélyes hely volt. Smith kapitány nemhiába karikázta be helyét a térképen. Mélyen belenyúlt a James folyó medrébe. Ha ki akartuk kerülni, éles szögben átvághattunk a jobb partra, hogy aztán ismét visszatérjünk. Csakhogy ez nem volt könnyű. A folyó évről évre újabb rétegeket rakott a régiekre, a homokpad folyton vándorolt a folyómederben. Voltak esztendők, amikor egészen szárazra került, és már úgy látszott, nagy kanyart fog itt vetni a folyó, – de a következő tavasz elmosta az egészet, hogy csak a víz színeződése, a hullámok fodrozódása és dagály idején a fehér habzás árulkodjék a víz alatti akadályról.

Közeledett a zátony.

Vitorlával képtelenség átvágni rajta. Ezt tudtam.

Körülnéztem a hajón. Még pár perc – gondoltam –, és jön a nagy zökkenő. Ha szerencsém van, az első zűrzavarban kereket oldhatok. Pokahontasz biztosan követte a hajót, és ha meglátja, mi történik vele, már tudni fogja a teendőt.

Csak egy gyors üzenet a legközelebbi pauhetán faluba. És reggelre nyoma sem marad a Treasurernek.

A zátony veszedelmesen közeledett. A délelőtti verőfényben jól látszott a víz elszíneződése. A hullámokban nagy, szürke csík jelezte az akadályt.

– Átváltani! – ordított hátra Argall.

A hátsó vitorlát, amelynek a kormányzásban oly fontos szerepe van, pillanatok alatt csapták a másik oldalra. Most füttyszó hangzott megint, az emberek nekiestek a köteleknek, hogy a forduló hajó vitorláit állandóan szélnek feszíthessék.

– Vesd ki! – És a kormányos két társával együtt nekifeküdt a rúdnak.

Jól láttam, hogy a hajót, amely „vihar szárnyán” száguldott át a tengeren, hogy elrabolja tőlem Pokahontaszt, pillanatok múlva utoléri a vég. A hatalmas test a dagály és a szél lendületétől futott egy darabig, majd fordulat közben megdőlt, és a víz színén futó szeleket is felfogva minden vitorlájával, vad erővel megindult a víz közepe felé.

Vártam a zökkenést.

A szívem a torkomban dobogott. Egész testemet elöntötte a veríték.

Még egy pillanat, és ez a hajnali lidérces álom véget ér. Most egy alig észrevehető súrlódás… aztán most, mindjárt a zökkenés…

Szinte hallottam a szörnyű recsegést-ropogást, ahogy a hatalmas test felszántja lendületével a folyó medrét. Az árbocok halomra dőlnek majd, s a tőke úgy beszorul a homokba, hogy nincs az az erő, amely kimozdítsa. Dagály idején fut zátonyra, az apály még súlyosbít a dolgon, és ezen a helyen soha nem lesz akkora vízállás, amely felemelné szorult helyzetéből.

Vártam. A nagy zökkenést vártam. És elkészültem arra, hogy a zűrzavar pillanatában kereket oldjak. Jobbról is, balról is vészesen sekély víz csillogott. A hajó szinte teljesen kitöltötte azt a keskeny víz alatti árkot, amely a nagy zátony mellett az áthaladásra kínálkozott.

Ha csak egy ölnyire nyomja meg a víz… Ha csak egy ölnyire hajtja feljebb a szél…

Hallottam a súrlódást. A nagy hajó megremegett. Megreccsentek az árbocok, a hatalmas vitorlákat pattanásig feszítette a szél. Most még egy reccsenés hallatszott és az előbbinél erősebb súrlódás.

Izgalmamban lélegzeni sem mertem… Piros karikák táncoltak a szemem előtt, és zizzenő szellemalakoknak láttam a hajósokat, akik mind rohanvást tették dolgukat, és szavuk sem volt a kapitány esztelen ötletére. Mintha csak megbabonázta volna őket. Pedig hát ők is látták a vizet és a zátonyt, ők is érezhették a súrlódást, hallhatták a reccsenést. De mindenki néma volt most, a nagy manőver pillanatában. Csak a kapitány kiáltozta parancsait szüntelenül.

Hosszú percek teltek el.

A hajó már felegyenesedett erős dőléséből, és csak annyira feküdt meg, amennyire a félhátszél rányomta a vízre. Fortyogó nagy habokat vetett az orra, ahogy nekiszántott a folyó közepének.

Lenéztem a vízre.

Jól láttam a sárga homokot. Halak cikáztak felette. A halak szerették ezt a helyet, a nagy vonulások idején ez volt első ikrázóhelyük. Olyankor idecsődül a tengerpart minden indiánja, könnyű fogásra.

Csak egy öl, csak egy arasz. Talán csak fél hüvelyk…

Aki csak annyit ért a hajózáshoz, mint gyerek a betűvetéshez, ezen a helyen tanács nélkül is vontatóra veszi a vitorlást. Inkább időt veszteni, mint hajói: – mondják a tapasztalt kapitányok.

Vártam. A nagy zökkenésre vártam.

Pokahontasz a partról figyel. Tudtam, hogy szemmel tartja a hajót.

Szokatlan sebességgel úszott a Treasurer. A szél felerősödött.

Az emberek most mozdulatlanná dermedtek. Kezük a köteleken, a kormány rúdján, és szemük a kapitányt vigyázza.

Még néhány pillanat, és vége a hajónak. Tudta mindenki.

És láttam, hogy valaki elindult felém.

„Vége a hajódnak, Samuel Argall kapitány! – mondtam magamban. – Jól emlékszem még a fajtádra. Hajósinaséletemet hányszor keserítették a hozzád hasonló dölyfös, öntelt alakok. De hát tudom, hogy az öntelt emberek mind buták; ha eszed volna, nem vágnál neki a zátonyos víznek ilyen hebehurgya módon. Úgy kell neked, ha Pokahontaszt akartad foglyul ejteni! Így van ez rendjén. Az önteltek mind buták, és a buták mind óvatlanok. Azt hiszik, övék a szerencse, de csak egyvalaki kell, aki eléjük lép, és felvágja az orrukat! Ez a valaki most én leszek, Argall kapitány. Még egy pillanat, és halomra dől ezen a hajón minden…”

Egyszerre csak éreztem, hogy Argall hátba vág.

– Derék fickó vagy! – harsogta. – Látom, belesápadtál magad is, hahaha! Biz’ isten fél hüvelyken múlott! Talán annyin sem. Egy gondolaton. Egy hajszálon, de hát Argall kapitány nem megy a szomszédba egy kis virtusért. Úgy átvágtunk a folyón, mintha zsinóron húznának. Az istenfáját!

Csak bámultam, és nem jött hang a számra.

Ott voltunk a másik part előtt. Argall meglovagolta a tetőző dagályt, s erős félhátszélben baj nélkül átjutott a veszélyes szakaszon.

Fél hüvelyken múlott. Ha csak fél hüvelykkel sekélyebb a víz… Ez már a második csalódás ezen a szörnyű reggelen.

Argall kapitány pedig megragadta a kezemet, és megrázta istenesen.

– Na, fiú, a nehezén túl vagyunk! – hallottam a hangját. – Tovább már térkép szerint is elboldogulok. Hanem te lódulj, aztán csald elő nekem azt az indián boszorkát! Megegyeztünk, itt a kezem, négy nap múlva Jamestownba várlak, ott a pénzt is megkapod!

Harmadik fejezet

amelyben hiába keresi Pokahontaszt – Kicsoda a Dohány Atyja? – Esti látogatók – Egy álom és ami utána következett

Dél volt már. A nap magasan járt. A Treasurer gyorsan távolodott, mert a szél nem enyhült, sőt erősödött az elmúlt órákban. Ha így kitart, Argall kapitány estére valóban eléri Jamestownt. Tekintetem végigsiklott a túlsó parton. De hiába vártam, hogy Pokahontasz egyszerre csak kilép a sűrűből, és integetni kezd.

Bevetettem magam a vízbe, és visszaúsztam a folyó bal partjára. Nem kellett sokáig úsznom, hamar elértem a homokpadot, azon aztán partra gázoltam, jóllehet jobban kifáradtam, mintha végig úsztam volna.

Amikor szárazra jutottam, körülnéztem. Pokahontaszt kerestem.

Előbb az ökörszem cserregését, majd meg a gezerigó füttyét utánoztam, de nem jött válasz. Egy geze válaszolt csak a sűrűségből, de az olyan híven utánozta a füttyögetésemet, hogy tüstént felismertem.

Akkor futásnak eredtem. Nehéz szívvel és gondolatokba merülten közeledtem Jamestown felé.

Mondom, már dél volt. Még semmit sem ettem, és fiatal gyomrom ugyancsak követelte jussát. De hát indiánok között éltem már harmadik esztendeje, és megtanultam, hogy az éhséggel mit se törődjek. Ha volt mit ennem, faltam, ha éhkoppon maradtam, azt se bántam.

Most a közelgő veszély sokkal jobban hajszolt, semhogy magammal törődhettem volna.

Futottam. Egyenletes, nyugodt iramban, vigyázva, hogy ne csökkentsem, ne is növeljem a sebességemet. Futás közben úgy szedtem a levegőt, ahogy Pokahontasztól tanultam, és úgy szedtem a lábamat, ahogy mindketten Fürge Szarvastól, a legnagyszerűbb indián futótól lestük el. Nem is futás volt ez, inkább valami furcsa szökkenő lépdelés. Néhány száz ölnyire bármely erős gyalogló felvehette vele a versenyt, de mérföldeken át már senki sem tartott vele lépést, sem gyalogolva, sem pedig futva.

Így futottam én is, Fürge Szarvas módján, akiről jó, ha tudjátok, hogy egy régi csatában, még gyerekfejjel megsebeztem, és azóta oly engesztelhetetlenül gyűlölt, ahogy csak indián képes gyűlölni azt, aki megszégyenítette.

Futottam Jamestown felé. Tudtam, hogy bármilyen jó széllel haladjon is Argall kapitány, megelőzöm. Egyszer fél napon át futottam így, és ki se fulladtam, noha nagyon messzire jutottam.

Március volt. Korán jött tavasz simogatta a világot. Ha tisztáson futottam keresztül, égette bőrömet a nap, ha fák közé kerültem, mokasszinom talpán éreztem a föld hidegét. Voltak még szél járta, árnyékos helyek, ahol megrekedt havat tört a lábam.

Itt Virginiában a tavasz volt a legszebb. Ilyenkor minden virágba borult, és jó illatokat lehelt. Csiklandós, finom szagok szálltak, és a párás, meleg helyeken kibomlott százféle virág. Itt a hóvirág nyitotta törékeny kelyhét, ott már a kankalin sárgállott, amott fehér szirmokat bontott a szamóca és a kökény, fák odvában, kövek oldalán mohák és zuzmók sokféle zöldje pompázott, lila bajuszkák és vöröslő fondorok csalogatták a szemet, és hintáztak a szélben a nyárfák szöszös barkái.

Futottam Jamestown felé.

Láttam ébredező mókust, amely lustán és kábultan mászott végig egy csupasz ágon. Fiatal szarvas villant át a sűrűn, és mackó lépegetett lassan egy patak partján. Ahogy egy tisztásra kijutottam, a magasban sas körözött mozdulatlan szárnnyal.

Meg-megálltam, és gezemadár füttyével, ökörszem hangjával óvatosan Pokahontaszt hívtam. Az erdő néptelen maradt. Egész úton nem találkoztam emberrel.

Órák múlva megpihentem. Egy patak partján megálltam, és vízzel oltottam szomjamat, éhemet. Ledőltem egy fa tövében, és felidéztem magamban ennek a reggelnek minden eseményét. Pokahontasz álmát, a kegyetlen csalódást, a meghiúsult bosszút, és úgy éreztem akkor, álmot látok. Valami szorongató, nehéz álmot. Mert nem lehet, hogy egy régi rossz sejtelem ilyen hirtelen valóra váljék.

Most már bevallhattam önmagamnak – amióta csak John Smith kapitány elment, ettől a reggeltől féltem. Nem mondtam soha, nem is tudtam talán, de valahol a lelkem mélyén féltem tőle.

Hogy jön egy hajó, és elviszi Pokahontaszt.

Amióta itt az első angol telepesek partra szálltak, Jamestown városa nagyot fejlődött. Még állt az első erőd, az ötszögletű cölöppalánk, amelyet az én hajdani gazdám, John Smith kapitány tervezett. Még álltak az első üveghuták, kátrányfőzők, nagy hombárok, amelyek mind az ő bölcsességét dicsérték, de a lakóházak már kinőtték a falakat. Az erdő sűrűjében, mint kelevény – fehér kelevény –, nőtt, növekedett egy hatalmas irtás. Az irtáson, jókora veteményesek közepében, már sokasodtak a házak. Egy részük ősi angol módra épült gerendavázas épület volt, más részük azonban zömök, erődszerű gömbfa ház volt. Ezek is John Smith tanácsára emelkedtek annak idején: az én gazdám nemcsak Magyarországon járt világot bolyongó útjain, hanem elvetődött Oroszországba is. Ott leste el a gömbfa házak titkát, sőt még a fajárdákét is, amelyeknek jó hasznát vettük enyhébb teleken, amikor minden csupa sár volt itt a folyó menti nádas világban.

Ilyen gömbfa házban, valóságos erődben lakott John Rolfe is, a Dohány Atyja.