Marian Rojas Estapé

A jó dolgok kezdete

Gondolataink és
érzelmeink egyensúlya
a teljesebb életért

részlet

Corvina

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Marian Rojas Estapé: Cómo hacer que te pasen cosas buenas.
Espasa Libros S. L. U., 2018

© Marian Rojas Estapé, 2018

Hungarian translation © Nemes Krisztina, 2022

Borítóterv: Karcagi Klára

A borítón használt fotó forrása: Shutterstock.com/domnitsky

Kiadja 2022-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6855 0

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Kezdődik az utazás…

1. Cél: a boldogság

Önbecsülés és boldogság

A boldogság és a szenvedés

A trauma

Az orvosi odafigyelésnek fájdalomcsillapító hatása van

A szenvedés nem értelmetlen

2. A szenvedés ellenszere: a szeretet

A valaki más iránt érzett szeretet

A másik ember iránti szeretet

Az eszmények és a hit iránt táplált szeretet

Az emlékek iránti szeretet

3. A kortizol

Ismerkedj meg az útitársaddal

Mi történik, ha visszatérünk a traumatikus esemény színhelyére?

Mi történik, ha folyton aggódva éljük az életünket?

Hogyan működik az idegrendszer?

A „mérgező kortizol” által okozott tünetek

Az agyunk és a testünk nem tesz különbséget valóság és fikció között

Az étkezés, a gyulladás és a kortizol

Milyen szerepet játszik az emésztőrendszer a gyulladásos folyamatokban?

Tekinthetünk-e úgy a depresszióra, mint az agy gyulladásos megbetegedésére?

4. Sem az, ami már megtörtént, sem az, ami majd jön

Gyógyítsuk be a múlt sebeit és tekintsünk várakozással a jövő felé

A bűntudat

Hogyan csillapítsuk a bűntudat érzését

A depresszió

A megbocsátás

Mi az együttérzés?

Nyomasztó jövőkép. a félelem és a szorongás

Erős érzelmi töltetű emlékek

Mit tegyünk, ha a „túszul ejtő amygdala” esetével találkozunk?

5. Megélni a jelen pillanatot

Az egyik legalapvetőbb felfedezés

A szemléletmód

A lelkiállapot

Figyelemkoncentrációs képesség, a felszálló retikuláris aktiváló rendszer (ARAS - Ascending Reticular Activation System)

Tanuljunk meg újra ránézni a valóságra

A neuroplaszticitás és a figyelem

6. Az érzelmek és hatásuk az egészségre

Mi az érzelem?

A pozitív pszichológia

Egy tanulmány meglepő résztvevőkkel

Az alapérzelmek

Az érzelemmolekulák

Aki elfojtja az érzelmeit, az megfullad

Tanuld meg kifejezni az érzelmeidet

Mi történik az elfojtott érzelmekkel?

Mit okoz a sírás?

Melyek a legjellemzőbb tünetei annak, ha blokkoljuk az érzelmeinket?

A szemléletmód, egészségünk kulcsfontosságú tényezője

És… mi a helyzet a rákkal?

Mi történik, amikor áttét alakul ki?

Egyszerű lépések az érzelmek helyes kezeléséhez

A telomerek

7. A kortizolszint növekedését kiváltó okok és gondolkodásmódok

Félelem attól, hogy elveszítjük az irányítást

A perfekcionizmus

Kronopátia, megszállott törekvés az idő kihasználására

A digitális korszak

8. Hogyan csökkentsük a kortizolszintet

A testmozgás

Hogyan kezeljük a mérgező embereket

Hat kulcsfontosságú tanács a mérgező emberek kezeléséhez

Pozitív gondolatok

Néhány „egyszerű” ötlet az aggodalmak csökkentésére

Meditáció/mindfulness

Omega-3

9. A legjobbat kihozni magunkból

Ki vagyok én?

Lkm: a legjobbat kihozni magunkból

A tudás

Az akaraterő

Célkitűzések és célpontok

A szenvedély

10. Az elveszett figyelem nyomában

Kapcsolódni a jelenben történő jó dolgokhoz

Lekapcsolódni a képernyőről

Haraggal mérgezett figyelem

Figyelmeztetés a világhálón szörfözőknek

Korosztályok szerinti javaslatok

Sosem késő újrakezdeni. Judith, a pornószínész esete

A szerző jegyzetei a 10. kiadáshoz

Magyarul is olvasható fontosabb könyvek

Köszönetnyilvánítás

Kezdődik az utazás…

Az ezermérföldes út is
az első lépéssel kezdődik.

– Lao-Ce

A repülőgépek, a vonatok és általában a tömegközlekedési eszközök csodálatos helyek, ahol meglepő dolgok történhetnek velünk. Nincs más dolgunk, mint hagyni, hogy megtörténjenek, csak figyeljünk, és ha jó alkalom kínálkozik, ragadjuk meg. Életem során a legjobb dolgok ilyen helyzetekben történtek velem.

Pár éve egy New York–London-járaton az ablak melletti ülésen utaztam. Mindig az ablak melletti helyet választom, mert szeretem nézni az eget, a felhőket meg a tengert, de főleg azért, mert örülök, hogy mindez emlékeztet arra, milyen porszemnyi az ember a természet végtelen nagyságával szemben, s ez viszonylagossá teszi mindazt, ami a földi életünkben történik. Mindig figyelek azokra, akik mellettem ülnek. Ha hosszú órákon át együtt repülünk, az valamiképpen összeköttetésbe hoz a szomszédunkkal. Kielemezzük, hogy milyen könyvet olvas, mit néz a laptopján…, hogy eszik-e, vagy csak alszik…, és elkerülhetetlenül találgatásokba bocsátkozunk azzal kapcsolatban, hogy honnan jön, és mi az úti célja. Vajon van családja? A munkája miatt utazik? Aztán eljön a pillanat, hogy felállunk, és udvariasságból váltunk pár szót, a repülőút végén pedig általában szívélyesen elbúcsúzunk egymástól.

Mindig úgy gondoltam, hogy „elég, ha valakit figyelmesen nézünk, s máris érdekessé válik a szemünkben”. Természetes dolog, ha egy repülőút során az emberek egyszer csak elkezdenek beszélgetni egymással. E beszélgetéseknek köszönhetően lélegzetelállítóan érdekes embereket ismerhettem meg, és olyan dolgok történtek velem, amelyek sok szempontból meghatározó események lettek az életemben.

Ezen a New Yorkból felszálló járaton történetesen egy idősebb úr mellé szólt a jegyem. Újságot olvasott, én pedig előhúztam a táskámból az egyetemi jegyzeteimet. Anatómiaórán készültek, és a rajzaim nem sikerültek valami jól – mindig ügyetlen voltam a rajzolásban –, s miközben próbáltam az emlékezetembe vésni a sok száz nevet, észrevettem, hogy a szomszédom a papírjaimat nézi. Ránevettem:

– Orvosnak tanulok.

Erre azt válaszolta:

– Az apám is orvos.

Gyors elemzésnek vetettem alá szomszédomat – ezt fiatal koromban is mindig nagyon szerettem csinálni –, akinek a tekintete a kedves szavak ellenére továbbra is hideg és tartózkodó maradt. Érdekesnek találtam, ezért megkérdeztem:

– S ön megörökölte az apai hivatást?

– Nem, engem mindig jobban érdekelt a kutatás.

– És mit kutat?

– A terrorizmust.

Becsuktam a jegyzeteimet. Egy igen érdekesnek látszó beszélgetésnek néztem elébe. Egészen Madridig nem is nyitottam ki újra az izmok és különleges csontocskák gyűjteményét. Beszélgetőtársam bevallotta, hogy éppen akkor ment nyugdíjba a CIA-től harminc év szolgálat után. Akkor már egy ideje lehetett kicsit „szabadabban” beszélni a munkájáról, így az út hátralevő részén elmagyarázta nekem, hogy mi volt az iraki háború tétje, milyen geopolitikai feszültségekkel terhes az a térség, milyen harcok folynak a gázvezetékekért és az olajért, milyen érdekeltségeik vannak ott a nyugati országoknak… Mindezt egy rögtönzött Közel-Kelet-térképen, mindenfelé mutató nyilak segítségével.

Mindig nagyon érdekelt a történelem és a nemzetközi kapcsolatok, s beismerem, hogy egyfolytában jegyzeteltem. Beszélgetés közben valahogy úgy fordult a szó, hogy elárultam, pszichiáternek készülök.

Erre figyelmes, fürkésző tekintettel nézett rám, s pár pillanatra elhallgatott, majd a létező legfurcsább kérdéseket tette fel az ízlésemmel és azzal kapcsolatban, hogy milyen ember vagyok. Nem voltam hozzászokva, hogy engem faggassanak, hiszen az ilyen személyes kérdéseket én szoktam feltenni másoknak, de igyekeztem a lehető legőszintébben válaszolni.

Kisvártatva azt javasolta, hogy végzett pszichiáterként jelentkezzem egy időre a CIA-hoz, és próbáljak törvényszéki vagy kutató pszichiáterként dolgozni. Mikor ezt meghallottam, egyből felcsillant a szemem, nagyon izgalmas világnak tűnt, amiről beszélt. Ránevettem, s azt mondtam:

– Ezer örömmel, ha nem kell a helyszínre utaznom, mert egy kicsit félős vagyok.

Megadta az elérhetőségét, és búcsút vettünk egymástól. Írtam neki többször is, és éveken át tartottuk a kapcsolatot e-mailben.

Az olvasók sajnálatára soha nem próbáltam ki magam abban a munkakörben, mert az életem más irányt vett, de a tárcámban ma is ott van az „elemző barátom” névjegye, s emlékeztet arra, hogy a lehetőségek az orrunk előtt hevernek, nekünk csak az a dolgunk, hogy észrevegyük őket.

Szerintem kevés kártékonyabb mondat létezik annál, hogy „majd ha legkevésbé számítasz rá, akkor”. Senki nem fog házhoz jönni, hogy felkínálja nekünk életünk nagy projektjét, azt magunknak kell megkeresnünk.

A szorongások egyik leggyakoribb kiváltó oka az, hogy nem tudjuk megmondani, minek kellene szentelni az életünket, és hogy azt a valamit hogyan kellene kiválasztanunk. Döntést hozni a lehetetlenséggel egyenlő kihívás. A mi világunk tele van lehetőségekkel; még soha nem volt elérhető ennyi minden, ilyen kevés erőfeszítés árán. Soha nem létezett még ennyi inger a világtörténelem során; ma akármelyik hétéves gyerek több információt kap, és több behatás – zene, hang, étel, íz, kép, mozgókép – éri, mint a Földet korábban benépesítő emberi lények bármelyikét.

Ez a túlzott ingermennyiség megnehezíti a döntéshozatalt. A mai fiatalok – a híres ezredfordulósok, akik közé magam is tartozom – egészen összezavarodtak, nem tudják, hogyan döntsenek, milyen irányba induljanak. Szakmai téren végtelen számú helyen lehet tanulmányokat folytatni, ezek végeztével pedig megszámlálhatatlanul sok a lehetőség, ami szinte lehetetlen választás elé állítja a fiatalokat. Hirtelen rengeteg alternatíva mutatkozik, s az ember nem tudja, milyen irányba terelje az életét. Ez a zavarodottság és a kötelezettségvállalás nehézségének társadalma. Egyre többször találkozom döntésképtelen fiatalokkal, akik maguk sem tudják, de megrekedtek, mert ahhoz, hogy elhatározzák magukat, érezniük kellene, mi a helyes döntés.

Az ezredfordulósok csordultig tele vannak érzésekkel és érzelmekkel, s emiatt folyamatosan megerősítésre van szükségük annak érdekében, hogy képesek legyenek továbbhaladni. Később majd beszélünk erről, hogy jobban megértsük, mi zajlik sok fiatal fejében. Nyilvánvaló a szakadék az együtt élő két nemzedék: a nyolcvanas évek előtt és a kilencvenes évek után születettek között. Mi, akik a nyolcvanas és a kilencvenes évek között születtünk, egy nagyon fontos átmeneti korban éltünk.

Azok, akik a nyolcvanas évek előtt születtek, általában sokat küzdöttek; sokan közülük háborús szülők gyerekei, sikerült jobb helyzetbe juttatniuk a családtagjaikat; és ami a legfontosabb: csak kamaszkoruk után találkoztak a digitális világgal, az internettel és a közösségi hálózatokkal. Ennek kulcsfontosságú jelentősége van. Az ő személyi kapcsolataik, munkamódszereik, az, ahogyan megbirkóznak az élettel, s az, amiben hisznek, teljesen más fogalmakon alapulnak, s itt most nem konkrét ideológiákra gondolok, hanem magára arra, hogy milyen alapanyagokból vannak összegyúrva.

A kilencvenes évek után döntő változás következett be, megszületett az internet. Ebben a könyvben megvizsgáljuk, hogy milyen hatással van a jelen társadalmában felnövő gyermekekre az, hogy születésük pillanatától fogva folyamatos ingerzápornak vannak kitéve, valamint azt is, hogyan hatnak a közösségi hálózatok az agyi jutalmazórendszerre, melynek eredményeképpen egy mélységesen elégedetlen nemzedék nő fel. Annak érdekében, hogy ezt a nemzedéket motiválni tudjuk – tanulásban, érzelmileg, együttérzés tekintetében, szakmailag vagy anyagilag –, gyakran egyre erősebb, intenzívebb ösztönzésre van szükség.

A jó dolgok kezdete különböző alkotóelemekből áll. Az életben vannak nagyon kemény időszakok, amikor az a fontos, hogy képesek legyünk a túlélésre, s találjunk magunknak fogódzót. A többi időben azért kell küzdenünk, hogy a legjobbat hozzuk ki magunkból, ez az LKM, vagyis a Legjobbat Kihozni Magunkból1 rövidítése. Beszélünk a gondolkodásmódról és az optimizmusról, hiszen nagy hatással van az életünkre az, hogy mi magunk hogyan nézünk szembe az élet nehézségeivel. Az előhangoltság, hogy hogyan állunk hozzá bármilyen helyzethez, eleve meghatározza azt, hogy milyen megoldásokhoz folyamodunk.

A hosszú éveken át folytatott kísérletek alapján megállapítható, hogy a hétköznapokban felmerülő problémák és kérdések megoldásában az eredményt nagyban befolyásolja az embereknek az a döntése, hogy hogyan akarják ezeket megoldani. Az agy, a fiziológiai jellemzők, a gének, a sejtek, az érzések, az érzelmek, a gondolatok, ezek mind egy együttesen működő egészet alkotnak. A test megbetegedései sok esetben közvetlenül köthetők az érzelmekhez, s mindig megpróbálhatjuk végigkövetni, hogy egy testi betegség milyen változást okoz a lelkiállapotunkban. Hogy megértsük az agy működését, megpróbáljuk leegyszerűsíteni ezt a bonyolult folyamatot. Ha megértjük, hogyan működik az agyunk, ha tudjuk irányítani az érzéseinket, azzal jobbá válik az életünk. Ma az idegtudomány, konkrétabban az idegbiológia és az, amit tudattalannak nevezünk – kezdve az érzelmektől egészen a psziché legmélyén rejtőző dolgokig –, képes magyarázatot adni viselkedésünk nagy részére.

Ez a könyv a boldogságról szól, mert mindannyian arra vágyunk, hogy rátaláljunk; és szól még a sikerről is, a siker azonban sokszor becsap bennünket. Pszichiáterként gyakran van alkalmam találkozni olyan csodálatra méltó emberekkel, akik képesek voltak megküzdeni saját fájdalmaikkal, szenvedéseikkel és kudarcaikkal, és túllépni ezeken a történeteken. A kudarc megmutatja azt, amit a siker eltakar, mondja az én nagy tanítómesterem, az apám.

Ebben a könyvben nem csupán az elme, a szív és a test problémáira szeretnék magyarázatot találni, hanem mindenekelőtt életünk helyes és jó aspektusait szeretném megmutatni, vagyis mindazt, ami hozzásegítheti az olvasót a jobb testi, lelki egészséghez, s ily módon közelebb kerülhetünk az olyannyira vágyott boldogsághoz.

Itt veszi kezdetét az az izgalmas út, mely önmagunk megismeréséhez és újjáépítéséhez vezet. Mindig létezik egy második lehetőség, hogy újra fellelkesüljünk, s olyan utat tűzzünk ki magunk elé, amely jobbá tesz bennünket.

1 Cél: a boldogság

A boldogságot nem lehet definiálni, csak „megtapasztalni”. Éreznünk kell ahhoz, hogy megismerjük, s ha már átéltük valaha, a szavak nem elegendők, hogy magyarázatot adjanak rá. Ennek ellenére, különböző szempontokból kiindulva mégis megpróbálunk közelebb férkőzni hozzá.

Az első gondolat, amit közvetíteni szeretnék, a következő: nincsenek gyorskalauzok, se rövidebb utak, melyek képesek szavatolni a boldogságot. A boldogság eléréséhez gyors receptet kínáló önsegítő könyveket nagyon sok kritika éri, de az is igaz, hogy jelenleg rengeteg olyan tanulmány és tudományos adat áll rendelkezésünkre, melyek meglehetős pontossággal képesek meghatározni a boldogság eléréséhez feltétlenül szükséges fizikai és pszichológiai jóllét szintjét.

Mi, pszichiáterek a mentális betegségeket tanulmányozzuk, helyesebben azokat az embereket, akik ilyen mentális vagy lelki zavaroktól szenvednek. A szakma nagyon gyakran hirdet meg konferenciákat a lehető legváltozatosabb témákban az agyról, vagy az agy konkrét területeiről, a neuronális markerekről, ezek fiziológiájáról, a pszichiátriai kezelést igénylő betegségek kialakulását elősegítő külső és belső okokról, vagy arról, hogyan lehetne javítani a diagnosztika és a legfrissebb kezelési eljárások megbízhatóságát. A mentális betegségeket általában minden lehetséges tudományos megközelítésben tárgyaljuk.

Fiatal koromtól kezdve elhivatottságot érzek a szomorúságtól szenvedő és szorongással élő embereket gyógyító munka iránt, s ez ösztönzött arra, hogy tanulmányozzam, mi a boldogság, mi az öröm, az együttérzés, a vidámság, s hogy feltegyek magamnak egy sor kérdést, melyeket igen nehéz megválaszolni: miért vannak olyan emberek, akik hajlamosak a szenvedésre, és akármilyen helyzetben is vannak, mindig panaszkodnak? Létezik az, hogy valaki szerencsés, vagy ez nem is annyira véletlenszerű dolog, mint amilyennek látszik? Mekkora jelentőséggel bír a genetikai háttér a mentális konfigurációnak és az ember természetének kialakulásában? Milyen tényezők tesznek valakit alkalmassá – vagy alkalmatlanná – arra, hogy boldogabban éljen? Azért, hogy ezeket a témákat kutathassam, igen sokféle utat jártam be, és sokféle gondolatébresztő szakirodalmat tanulmányoztam át.

Korunk társadalma gazdagabb, mint eddigi bármelyik, az embereknek soha nem volt annyi mindenük, mint ma. A szükségleteinket ki tudjuk elégíteni, és majdnem mindenhez hozzájuthatunk, ha akarunk, az esetek többségében csak egy kattintásra van szükség. Ennek következtében kezdjük normális állapotnak tekinteni, hogy túlzott bőségben élünk, pedig ez nem kívánatos, sőt, inkább kerülendő.

Néha úgy gondoljuk, hogy mindezt megérdemeljük, s ehhez még hozzájárul a mindenütt uralkodó materialista szemlélet, ami miatt úgy gondolkodunk, hogy jó, ha megvan mindenünk, amire vágyunk. Pedig a dolgoknak semminemű felhalmozása nem vezethet el önmagában a boldogsághoz, ami a teljesség belső megélésének állapota.

A boldogság azt jelenti, hogy kiteljesedett életet élünk, melyben arra törekszünk, hogy értékeinkből és képességeinkből a legjobbat hozzuk ki. A boldogság az, ha az életünket úgy teremtjük meg, mint egy kis műalkotást, s ebben az alkotási folyamatban arra törekszünk, hogy nap mint nap a lehető legjobbat adjuk magunkból.

A boldogság szoros összefüggésben áll azzal, hogy milyen értelmet tulajdonítunk az életünknek, a létezésünknek.

Ebből az derül ki, hogy ha boldogok akarunk lenni, ahhoz első lépésben azt igyekezzünk megtudni, mit is akarunk az élettől. Egy összezavarodott világban, amely elvesztette az értelmét, hajlamosak vagyunk az „értelmet” az „élvezetekkel” behelyettesíteni. A társadalom hatalmas spirituális ürességtől szenved, amit azzal próbál betölteni, hogy őrült módjára kergeti az olyan élvezeteket, mint a testi kielégülés, a szex, az ételek, az alkohol stb. Kielégíthetetlen szükséglet munkál az emberekben, hogy új és egyre intenzívebb érzelmeket, érzéseket éljenek át. Önmagában véve semmi sem rossz a szexuális kapcsolatokban, a gondosan elkészített ételekben vagy a jó borokban… Csak azzal van baj, ha ezeknek az élvezeteknek a keresése az élet igazi értelmét helyettesíti. Az ilyen típusú irányvesztés, az élvezetek halmozása pillanatnyi kielégülést okoz, miközben a bensőnkben létező üresség úgy növekszik, mint egy fekete lyuk, mely apránként eluralkodik az egész életünkön, ez pedig elkerülhetetlenül pszichés töréshez és destruktív magatartáshoz vezet.

Az érintett személy, vagy valaki a környezetéből csak akkor ébred tudatára annak, hogy nem képes talpra állni, mert a feladat meghaladja az erejét, amikor már megtörtént a baj, és csak ekkor fordul segítségért. Itt jön képbe a pszichiáter vagy a pszichológus, akinek az a munkája, hogy segítse újra összerakni a széttörött életeket.

Az emberek birtoklásra törekszenek és a boldogságot a tulajdonlás érzéséhez kötik. Életünk azzal telik, hogy anyagi, társadalmi, szakmai és érzelmi stabilitásra törekszünk… Arra, hogy meglegyen a biztonságérzetünk, rendelkezzünk tekintéllyel, anyagi javakkal, legyenek barátaink, de a valódi boldogság nem abban rejlik, hogy mit birtokolunk, hanem saját lényünkben. Az igazi boldogság alapja az, hogy ki milyen személyiség.

Vigyázat! Óvakodjunk a könnyen jövő boldogságtól, amelyről azt próbálják elhitetni, hogy csupán egy kattintásnyi távolságra van tőlünk. Valami nincs rendben ezzel a materialista felfogással, ha társadalmunk 20%-a lelki problémák miatt kénytelen gyógyszert szedni.

Ha a boldogság megszerzéséhez nem az anyagi javak felhalmozása jelenti a megoldást, akkor hát mi? Szerintem ebben a folyton változó és fejlődésben levő világban a boldogságra csakis akkor találhatunk rá, ha visszatérünk az értékekhez. S mik azok az értékek? Mindaz, ami segít bennünket abban, hogy jobb emberek legyünk, ami javít rajtunk. Az, ami alapvető fontosságú, s útmutatással tud szolgálni a káosz és a bizonytalanság idején.

Amikor az ember elveszettnek érzi magát, és nem tudja, merre tartson, akkor a hajótörést az segít elkerülni, ha vannak értékei és világos útmutatói. Arisztotelész így fogalmazott ezzel kapcsolatba a Nikomakhoszi etikában: „legyen számunkra az az élet, mint íjásznak a céltábla.” Manapság már nem léteznek céltáblák, melyek felé nyilainkat küldhetjük, kihaltak az íjászok is, a nyilak pedig összevissza, céltalanul szállnak minden irányban.

Hogy megértsük milyen az a világ, amellyel szembe kell néznünk, szerintem nagyon hasznos az Egyesült Államok Hadseregének Hadászati College-a által alkotott mozaikszó, a VUCA, amely szociológiai értelemben helyez bennünket kontextusba.

Változékonyság, bizonytalanság, bonyolultság, ellentmondásosság (volatility, uncertainty, complexity és ambiguity), ezeknek a szavaknak az angol kezdőbetűi alkotják a VUCA mozaikszót. A fogalmat annak érdekében vezették be, hogy leírhassák, milyen állapotba került a világ a hidegháború befejezése után. Jelenleg a stratégiai vezetés és a szociológiai elemzés területén használják, valamint az oktatásban a szociokulturális, pszichológiai és politikai körülmények leírására.

A változékonyság arra utal, hogy nagyon gyorsan változik minden. Semmi sem tűnik állandónak: a hírportálok szinte másodpercenként változnak, hogy az olvasók figyelmét folyamatosan fenntartsák, csak napok kérdése, hogy egy ruha vagy egy hely divatossá válik-e vagy épp kimegy a divatból, a gazdaság és a tőzsde helyzete óráról órára ingadozik…

A bizonytalanság azt jelenti, hogy alig van olyan dolog, amit meg tudnánk jósolni. Az események bekövetkeznek, s az általuk hozott fordulatok letaglózhatják az embert. Annak ellenére, hogy léteznek algoritmusok, amelyek segítségével megpróbáljuk kikémlelni vagy megjósolni a jövőt, a valóság mindig túltesz a fikción. A bonyolultságot az okozza, hogy a világunk minden szinten összekapcsolódó részekből áll, és az emberi tudás minden területének pontossági szintje a legapróbb eltérést is jelzi. Életünkre a legcsekélyebb részlet is hatással van, jó példa erre a káoszelmélethez kötődő pillangóeffektus. Az ellentmondásosság, amit én a relativitáselmélethez kapcsolnék, nem teszi lehetővé a világos fogalomalkotást. Minden lehetséges és nem lehetséges egyszerre. Nem léteznek világos eszmék szinte semmilyen tekintetben.

Mindig úgy gondoltam, hogy pszichiáternek lenni nagyszerű szakma. A lélek tudománya. Segítünk az embereknek, akik hozzánk fordulnak, mert szeretnék megérteni, hogyan működik az agyuk, hogyan dolgozzák fel az információt, hogyan működnek az érzelmeik, miért viselkednek úgy, ahogy viselkednek. Megpróbáljuk meggyógyítani a múlt sebeit, megtanítani a betegeket arra, hogyan kezeljék a nehéz vagy irányíthatatlannak látszó helyzeteket. Ma már rengeteg könyv létezik, amelyik azt próbálja megtanítani, hogyan összpontosítsunk jobban az életben, és hogyan kezeljünk különféle témákat. Itt is, mint mindenütt máshol, tudni kell megszűrni a felhozatalt, és először is megtalálni azt a típusú vagy stílusú könyvet, amelyik a legjobban illik hozzánk. Nekünk, pszichiátereknek és pszichológusoknak alkalmazkodnunk kell a betegeinkhez, megérteni a hallgatásukat, a félelmeiket, tudni, mikor sokallnak be, miért aggódnak, mindezt anélkül, hogy elítélnénk őket, rendezett formában, derűvel, s úgy, hogy nyugalmat és optimizmust tudjunk közvetíteni feléjük.

Számomra lenyűgöző élményt jelent megérteni és tudni, hogyan gondolkozunk, milyen okok állnak a reakcióink hátterében, mik az érzelmek, s ezek hogyan tükröződnek az elme működésében. A boldogság, végső soron, sokban függ attól, az ember hogyan figyeli, elemzi és ítéli meg önmagát, s attól is, hogy mit várt magától és az életétől; vagyis egy mondatba összefoglalva: a boldogság az, ha az ember személyes, érzelmi és szakmai törekvései, valamint az általa lépésenként elért dolgok egyensúlyban vannak. Ennek eredményeképpen lesz megfelelő önbizalmunk és helyes önértékelésünk.

Jegyzetek

1 Az LKM egyenletével később foglalkozunk, a 9. fejezetben.

www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Berka Attila
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Varga Virág

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Barlow – SIL Open Font License
Manrope – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0