Table of Contents

- Szibéria szabad szele

- Nyugalmas vacsora

- Váratlan bökkenő

- Buon appetito!

- Egyedül a darázsfészekben

- A fekete vonat, avagy dohányért szerelmet

- Kellemetlenség, Grúziából importálva

- Kiérdemelt randevú

- Uzsorás takarítónő

- Úszkáló nagyhal a levegőben

- Ajánló

- A szerző bemutatkozása

Noah Noé Noir

NATASHA ÖRÖKSÉGE

1. felvonás

© Noah Noé Noir 2024.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-615-6466-49-5

Borító: Szopos Katalin és Noah Noé Noir

Kiadja a HELMA kiadó 2024

A HELMA Kiadó gondozásában eddig megjelent könyvek Noah Noé Noir szerzőtől:

- Kiyoshi és Chloé - Kiyoshi és Chloé sorozat első rész (ekönyv, hangoskönyv, nyomtatott könyv)

- Diana, a hatalom megszállottjai - Kiyoshi és Chloé sorozat második rész (ekönyv, nyomtatott könyv)

Tartalom

Szibéria szabad szele

Nyugalmas vacsora

Váratlan bökkenő

Buon appetito!

Egyedül a darázsfészekben

A fekete vonat, avagy dohányért szerelmet

Kellemetlenség, Grúziából importálva

Kiérdemelt randevú

Uzsorás takarítónő

Úszkáló nagyhal a levegőben

Ajánló

A szerző bemutatkozása

1. fejezet

Szibéria szabad szele

December 25 - én, míg a világ számos pontján már kora reggel a felnőttek a konyhában sürögnek - forognak, a gyerekek pedig a fát díszítik, addig ez a felemelő, bensőséges, otthoni melegség nem mondható el Szibéria szívéről, Jakutszk városkájáról, ahova régi vágású, zord, fekete vagonokkal robogó vonat hajt be. A kevés ellenőrzést megjárt, eléggé elhagyatott jármű kegyetlen és éles fékcsikorgással áll meg a peron mellett. A vastag vonatajtók csak úgy kicsapódnak, amikből alig pár ember száll le, köztük egy nem mindennapi nő is. A jeges időjárást, és a hótengert teljesen figyelmen kívül hagyva, úgy hajtja le fejéről szemére a napszemüvegét, mintha a sugarak majd megvakítanák. Vállánál egy kicsit lejjebb érő felkötött szőke haját megigazítja, tincseit arrébb fújja. Vérvörös rúzzsal átitatott, vastag ajkait megmozgatja, majd hűvösen préseli ki közülük:

- De kibaszott hideg van… - fújja ki a levegőt, ami füst szerűen oszlik el körülötte.
Vastag bundakabátját összehúzza a fekete bőrkesztyűs kezével. Bőröndjeit leemeli a peronra, majd mikor csizmája lekoppan a kőre, megállva néz körül a fehér messzeségben, miközben a kékre festett rózsáját igazítja meg hajában.

- Hol van már az a vén barom? - motyogja halkan.

Mire már az az alig egy tucat ember is felszívódott, aki hajlandó volt Oroszország kopár jégverméig utazni. Mintha csak parancsszót ejtett volna ki a száján, egy fekete, lesötétített ablakú középosztálybeli autó parkol le. Idős férfi száll ki belőle, majd sietve veszi át a nő csomagjait, miközben nem győz elnézést kérni tőle sűrű hajbókolások közepette.

- Oh, Natasha kisasszony! Maga annyira megváltozott az évek alatt! Alig ismertem meg magát, ezért időztem ennyit. Kérem, bocsássa meg nekem! - hajt fejet előtte a család komornyikja, miközben kapkodva pakolja be a bőröndöket a csomagtartóba.

- Örülök, hogy sikerült rájönnöd, hogy én vagyok az, miután senki sincs már a peronon… Oleg, vén, magad alá piszkító inas, nem gondoltam volna, hogy ennyire összerottyantál az évek alatt. Hét esztendőre hagylak itt téged, aztán teljesen összeroskadsz a családom nyomása alatt. Engem nem kell ennyire kiszolgálnod! Bármennyire hihetetlennek hangzik, nőként én is fel tudok emelni egy - két bőröndöt. Moszkvában sem segített fel senki a vonatra, sőt még New Yorkban a repülőgépre sem. Ami meg ezt az irritáló magázódást illeti… Hagyd el kérlek! Még a végén sértésnek fogom érezni a magam huszonhetesével, hogy ennyire leöregítesz. - köpi ki a rágót a hókupacba, amely az autó kerekénél tornyosult fel.

- Értettem kisasszony! Most viszont indulnunk kell, ugyanis a testvéreid már látni kívánnak! Kérlek, szállj be! - nyitja ki neki a bal hátsó ajtót.
A nő bólint egyet hálája jeléül, majd belehelyezkedik a kényelmes bőrülésbe. Míg az idős férfi beszáll az autóba, addig ő hátra dőlve kifújja a majdnem megfagyott levegőt. Felhúzza a napszemüvegét a feje tetejére, majd megdörzsöli kivörösödött és meghűlt arcát.

- Üdvözlöm Natasha kisasszony! - szólal meg hirtelen, egy eddig a környezetébe beleolvadó férfi.

Egy őr az, aki olyan erős fekete ruházatot visel, hogy Natasha számára szinte eltűnt a bőrülésben. Éppen ezért nagyon megijed a hirtelen megszólítástól, majd hevesen dobogó szívvel hördül fel:

- Te ostoba állat! Anyádat ijesztgesd! - reagál rá durván, majd megpróbál megnyugodni, hogy ne tűnjön olyan rémültnek. Az idegen csak ennyit tud kiejteni a száján:

- Ne haragudjon! - válaszolja gépiesen.

- Én megbocsájtok, de cserébe, szeretném, ha visszahozná a gyújtómat, amit a peronon elejtettem. Gondolom már jó ideje áll a családom szolgálatában, hogy tudja, nem jó egy Novgorodsevnek, ha nincs nála gyújtó, szóval… - suttogja közelebb hajolva a férfihoz, majd int a kezével a jeges peron felé.

- Ez csak természetes asszonyom! - még ha nem is gondolja így, ahogy kimondta, hűségesen száll ki, ám ekkor Natasha becsapja mögötte az ajtót, majd halkan megszólal:

- Nem tűröm el, hogy még egy férfival utazzak együtt, aki ráadásul ugyanúgy lemagázott. Oleg, hajts el! - utasítja kicsit felemelve a hangját.

- De asszonyom ő az önnek kirendelt te…

- Most! - szól közbe erőteljesen az inas ellenvetésébe.

Az öreg nem ellenkezik a nővel. Hirtelen kifordulva, havat hányva kerekeivel a testőr öltönyére, azonnal elhajt. A férfi csak értetlenül szól utánuk, de mind hiába. Pár méter rohanás után feladja, és inkább lihegve megáll.

- De jó, hogy ő is megjött… Már csak ez a kellemetlen nőszemély hiányzott. Az összes Novgorodsev közül a legbosszantóbb - dünnyögi magában, majd a jéghideg szelektől összehúzódva, lassan elballag.

Csak egy elegáns szövetkabát fedi öltönyét, ugyanis ő a kocsi fűtésének kellemes melegségére készült és nem arra, hogy gyalog kell visszacammognia a fél városon keresztül. Eközben Natasha hátra dőlve, nem zavartatva magát, rágyújt egy szálra. A visszapillantóban felmutatja Olegnek is, aki csak szerényen visszautasítja.

- Tanultam az ifjú hibájából! Sosem vennék el egy szálat sem a családodban már hagyománynak számító kincsből, még ha te magad is ajánlod fel. Különben is öt éve leszoktam - pillant először a tükrön keresztül a nőre, aki megvonva a vállát beleszív a cigijébe.
Majd visszafordul a közlekedés felé. Feszülő, sofőri, barna bőrkesztyűjével gyakran hátra simítja a bezselézett, idős kora ellenére egész szépen megmaradt haját. Olegnek megfáradt, de még mindig magával ragadó és hódító zöld szeme van. A maga idejében Natasha idősebb női rokonai mind összesúgtak a háta mögött. Akinél csak éppen szolgálatban volt, mindig el akarta őt csábítani, azonban a férfi, hűséges típusként haláláig kitartott felesége mellett. Ápolta, gondoskodott róla utolsó napjaiban is. Azóta pedig még inkább távolságtartó lett más nőkkel szemben. Ő az egyedüli külsős férfi, akire éppen az utóbbiak miatt mindig szívesen hagyták rá a gyerekeket. Bár kissé hűvös természete volt, mégis rendkívül udvarias, elegáns és türelmes volt. Soha nem sikerült Natashanak, vagy a három bátyjának felbosszantania, éppen ezért a nő mindig csak piszkálódott, de sosem járt sikerrel. Úgy véli most már, hogy inkább letesz arról a kíváncsiságáról, hogy milyen lehet Oleg dühösen. Inkább csak könyökölve néz ki az ablakon.

Bár Jakutszk a város, ahol felnevelkedett, most mégis olyan idegen neki itt minden. Leginkább, ami igazán megmutatja a különbséget a hatalmas New York és a maga angolszász hagyományaival szemben, az isten háta mögötti orosz városkát zord fagyosságával és téli kiüresedésével, az nem más, mint a karácsony. Az amerikai időszámítás szerint már várta ezt az ünnepet, a maga csillogása, szépsége és hangulata miatt, még ha őt különösebben nem is hatják meg az ilyesfajta érzések. Bár eddig mindig visszahúzódó és mogorva volt ezen a napon, bosszankodva a sok rohanó, boldog emberen, most nagyon visszavágyik oda. Oroszországban január hetedikén ugyan megünneplik a tényleges karácsonyt, az itt Jakutszkban sem nagyon kiemelkedő. Egy - két fakó és ritkásan kidíszített fenyőfa áll az udvarokon, de azok sem számottevők, ugyanis a köztereken nem igazán díjazzák ezeket. A „fehér karácsony” azonban itt legalább egész évben jelen van, annyi kis ráadással, hogy nem sok gyereknek van kedve kimenni, hógolyózni, ha csak nem szeretne egy jó tüdőgyulladást magának. Főleg a szegényebbeket érintik ezek a problémák, ugyanis ott a vastag ruhák hiányában, otthon, fűtés nélkül, magukra tekernek rengeteg rongyot, úgy vacognak. Ahogy Natasha végignéz az utak mentén haladó remegő, rongyosan felöltözött embereken, vagy akár a tehetősebb, vastagon beburkolózottakon, teljesen átjárja a hideg. Ott topognak lassan mellette, félve a jégen való elcsúszástól, amely felemésztette a repedezett betont. Ez persze nem csak a járdára igaz, hanem az úttestre is. Éppen ezért Oleg rendkívül óvatosan vezet, de a kátyúk így is megkeserítik az útjukat. Az állam csúnyán cserben hagyta ezt a vidéket. Natasha eddig a New yorki hajléktalanokon szörnyülködött, most azonban, itt mintha csak mindenki egy csapat amcsi csöves lenne.

Sosem szerette ezt a helyet. Ezt még jobban eszébe juttatja, mikor a szinte szétrepedt boltüvegekre pillant, amelyeket a fagy szorongat meg. A városi nagytemplomról és a körülötte levő házakról csak úgy lógnak le a pengeéles, hatalmas jégcsapok. Mintha csak az égiek várnának arra, hogy megbüntessenek valakit, mikor elhaladnak alatta. A járókelők igyekeznek elkerülni őket, de az egyik gyermeket mégis majdnem fejbe találja, akit csak a szülője tudott még időben elrántani. Natasha csak egy nagyot sóhajt, majd úgy fújja ki a cigifüstöt, hogy minden ablak zárva van. (Ezt errefelé már megszokták. A rendkívüli hideg miatt, nincs az az elvetemült, aki elrontaná az egyetlen meleg helyet.) Unott fejjel, kitekintgetés közben szólal meg halkan:

- Hihetetlen, hogy mekkora a különbség… Sehol egy agybajos hittérítő társaság, egy énekelgető banda. Pedig eddig úgy voltam a karácsonnyal, hogyha még egy „jingle bells - t” meghallok, lemészárolom az egész gyerekkórust. De most, visszasírom azokat a rémes dalokat. Előbb enném két pofára azt a gusztustalan fügés „pudingnak” gúnyolt kotyvalékot, minthogy egy szem orosz kaviárt is megnyaljak. Gusztustalan ételek, szürkeség, alkoholizmus… Ebbe jöttem vissza. Itt olyan komor, unalmas és hideg a környezet, hogy legszívesebben eret vágnék magamon - szív egy nagyot a cigarettájába, aminek a vége csak úgy parázslik, majd apad el szép lassan, a hamut pedig kifújás közben pöccinti a direkt kocsiba kialakított tartóba, amely az ajtóba van beszerelve.

- Ennek is megvan a maga szépsége. Csak meg kell benne látni - reagál Oleg Natasha elmélkedésére.

- Hogy tudsz te itt élni? - rázza meg a fejét, miközben lenézően fintorog.

- Meg lehet szokni. Tudod kisasszony, én itt nőttem fel, itt házasodtam meg, és bár utódot nem tudtam nemzeni anyaföldem szépséges tájára, attól még úgy érzem, szellemem örök marad ebben a városban. Engem ideköt minden.

- Engem semmi… - szól bele Oleg szeretetbeszédébe az országáról.

A férfi igazi lokálpatrióta. Ezt jól mutatja, hogy mindenki más a családjában valahol máshol hunyt el. Senki sem maradt itt hosszútávon.

- Tisztában vagyok helyzeteddel kisasszony. De végtére is, Novgorodban láttad meg a napvilágot, ami ugyanúgy Oroszország része, vagyis akkoriban még a büszke Szovjetuniónk része is volt. Nem sokban különbözik eme két város egymástól, talán csak az időjárásban, de úgy drasztikusan. Én jártam Novgorodban is, és az is lenyűgöző hely, ahogy Moszkva, Szentpétervár, Irkutszk, Vlagyivosztok és még sorolhatnám hazánk kincseit. Tudod, azért mégis a mi országunk a leghatalmasabb a világon, amelyet őseinknek köszönhetünk. Én nagyon hálás is vagyok nekik, hogy ezáltal a grandiózus birodalom által, nagyon változatos helyeket ölelnek fel határaink. Bizonyára most szokatlan neked, bár jobban belegondolva, te gyerekkorodban is sokat háborogtál lakóhelyed miatt. Mindenesetre te mindig is nagyon különleges gyermek voltál. Mindig kitűntél testvéreid közül, már csak azzal is, hogy lány vagy. Ami viszont a legjobban elválasztott tőlük téged, az többek közt a haza iránti ilyesfajta közömbösség. Igen különös, hogy egy ilyen patrióta családban nevelkedett gyermek, ahol mindenki az életét adná földjéért, téged legkevésbé sem érdekelt. Kettőnk közt szólva, én teljesen megértem, és támogatom a másfajta gondolkodását - néz bele a visszapillantóba, ahogy megfáradt és ráncos arcára még egy kis mosoly is fakad.

Natasha is viszonozza ezt, bár ő sokkal halványabban. Ezt követően azonban visszatekint a tájra, Oleg pedig folytatja még egy dologgal:

- Ami viszont megkérdőjelezhetetlenül a legnagyobb erényed, kiskorod óta, az nem más, minthogy nem akartál uralkodni a másikon sohasem. Nem tudok olyan pillanatot, mikor rám parancsoltál volna, vagy csak utasítottál volna bármire is, megalázó hangvétellel különösképpen, az élceket leszámítva, miközben megtehetted volna ezeket, az alárendelt pozíciómból kifolyólag. Mindez felnőttként sem változott meg benned. Nem látom rajtad, ahogy a szemedbe nézek, hogy a hatalomért jöttél volna vissza. Nem érzem benned azt a forrongó és versengő dühöt a hatalom iránt, mint idősebb bátyádban. Szó se róla, a másik testvéredben sem már. Ő valahogy megváltozott. Itt viszont most te voltál a lényeg. Éppen ezért minden tiszteletem és a hálám a tied, kisasszony.

Natasha ekkor ismét ránéz, elnyomja a csikket, majd halványan bólogatva, suttogva megszólal:

- Köszönöm Oleg! - ezt követően nyúl az újabb cigarettáért.

Az aranyozott tartóból húzza elő a következőt, aztán már rá is gyújt. Oleg a pirosnál lefékezve, vár egy kicsit Natasha köszönete után, majd most, hogy nem kell annyira az útra figyelnie, a visszapillantóból jobban szemügyre veszi a percek alatt kivörösödött, kifújt arcát.

- Rossz látni a nyugtalanságod. Mármint a cigaretták számának alapján. Meg tudom érteni, biztosan szörnyű lehet neked édesapád elvesztése. Sajnálatos, hogy így kellett megtudnod, pedig ha szabad tennem ezt a megállapítást, ti nagyon közel áltatok egymáshoz. Fogadd őszinte részvétemet miatta! - szegi le a fejét egy pillanatra a gázpedálok felé.

- Kedves tőled, de nem ezért vagyok feszült. Mint már említettem a környezet egy nagy lapáttal tesz rá, de ami a legjobban bosszant, hogy bátyámmal is kell találkoznom. Már csak, amit az előbb mondtál róla, a patriotizmusról és a hatalomról. Be fog szólni, szemrehányásokat tesz majd, mint ahogy tette ezeket azelőtt, hogy New Yorkba indultam. Én úgy mentem el innen, hogy számítottam arra, hogy többet nem találkozom apámmal. Biztos vagyok benne, hogy ő is. Éppen ezért is vagyok kíváncsi arra, hogy mit írt a búcsúüzenetben, amiről anya beszélt nekem a telefonban. Az örökség már egy másik kérdés. Az teljesen hidegen hagy - fújja ki a füstöt.

- Én biztos vagyok benne, hogy nem haragudott rád. Mindig is te voltál a kedvence, éppen ezért fájt neki ez az egész, de ennek ellenére biztos, hogy a te kezedbe adja a család irányításának feladatát - jelenti ki magabiztosan Oleg.

- Én ebben nem hiszek. Nagyon megsértettem akkor, ráadásul egyáltalán nem bízná ezt az egészet egy nőre. Van annyira hímsoviniszta a családom - igazítja meg a napszemüvegét, felhajtva a fejére.

- Pedig a család kizárólag a te vezetéseddel lehet egy normális közeg, amely nem esik túlzásba a kegyetlenségekkel. Édesapádnak már sikerült elkezdeni azt az utat, hogy civilek ne haljanak bele az akciókba. Mivel a család profilja elsősorban a bérgyilkosság lett, és inkább a fontosabb és bűnös emberekre, így ez kezd átalakulni. A fegyverkereskedelem bár sokkal többet fizet, mégis embertelenebb, amibe százak halnak bele, ha rossz kezekbe kerül, márpedig egy maffia nem a katonaságnak gyártja az eszközöket… Én hiszek benne, hogy tudnád folytatni édesapád útját. Ezt sajnos a bátyádról nem tudom elmondani. A család nagy része, még ha titokban is, de mögötted áll. Édesanyád a legfőbb támogatód. Minden beszélgetését hallottam édesapáddal. Én szállítottam őket mindenhova, mikor már nagyon rossz volt az állapota - lép rá a gázra, mikor ismét zöldre vált a lámpa.

- Két bátyám van… Niko azért mindig is anya pátyolgatása alatt élt. ( A fiú apja után kapta a Nikolaj nevet, de a szűk családban csak így becézték, mint ahogy az apját is csak „Kolja” - nak ismerte mindenki. ) Nem győzte érzékeltetni velünk, hogy ki a kedvence. Nem hinném, hogy vele szemben, majd pont engem támogatna - szív bele nagyot a cigijébe.

- Efelől megnyugtatlak kisasszony. Nikolaj úrfi nem akart vezető lenni, ezt még akkor közölte apátokkal, mikor még ő élt. Így hát egy az egy ellen maradtál Dimitrivel szemben - néz a nő szemébe a tükrön keresztül elkomolyodva.

- Csodás… - motyogja alig hallhatóan.

- Azt viszont tudnod kell kisasszony, hogy bárki is lesz a hivatalos örökös, én csakis neked felelek, csakis neked tartozom szolgálattal - jelenti ki határozottan az öreg inas.

Natasha egy kicsit ledöbbent ezen, majd köszönet, vagy bármi más szó helyet, csak elmosolyodik, de ezúttal már őszintén ragyognak vérvörös ajkai.

۞

Az út további részében Natasha már csak szótlanul merengett el a havas tájban. Ha éppen nem egy roskadozó, vagy bármilyen régi szovjet típusú építmény előtt haladnak el, akkor még valamelyest gyönyörét is leli a hófedte tájban, amelyet hamarosan szép lassú hullásban követ az utánpótlás. A pelyhek szelíden landolnak az emberek kabátjain, akik ettől még jobban összerezzennek. Így inkább sietősebbre veszik, ha nem akarják, hogy ezek az ártatlannak tűnő „kis fehér halálok” átáztassák ruhájukat. ( Errefelé így becézgetik a hópelyhet, miután nagy mennyiségben hatalmas baleseteket tudnak okozni. Emellett pedig évente rengeteg emberrel végeznek azáltal, hogy hosszú időn keresztül hullva úgy átnedvesítik a ruháikat, amivel ajtót nyitnak, hogy a tüdőgyulladásnak már csak be kell rajta lépnie. ) Oleg végig a vezetésre koncentrál, de azért néha futó pillantásokat vet a tükrön keresztül a nőre. Örömmel konstatálja, hogy a beszélgetésük után láthatóan javult a hangulata, még ha annyira nem is számottevően, de az idős férfinek már ez is pont elég.

Egy tíz percen belül le is parkolnak a temető elé, ahol már fekete autók tömkelege foglalja el nem csak a betonutakat, de a járdákat is. Oleg éppen csak ki tud magának préselni egy helyet, majd kinyitja Natashanak az ajtót. Miközben az inas a csomagokért siet hátra, a nő körülnéz a már ajtóban várakozó tömegen. Édesapja halála láthatólag igen megmozgatta a bűnszervezetet. Ez persze várható volt az egyik legnagyobb kiterjedésű szibériai családtól. Emellett Natasha kisebb meglepetésére tucatjával állnak olyan ushankás, nagykabátos alakok, akik nem hozzájuk tartoznak, mégis jól elbeszélgetnek a családtagokkal. Sőt, közvetlen az egyik legfontosabbal, Natasha nagyobbik bátyjával, Dimitrivel. Ekkor jön rá, hogy kik is ezek a különös alakok. A nyakukon levő apró tetoválás és az, hogy kivel tárgyalnak, egyből Natasha ajkaira hajlítja a szót:

- Novosibirsk család… - ezt olyan halkan és olyan hanglejtéssel teszi, hogy már ezzel is puszta megvetést áraszt feléjük.

Dimitri pont ekkor néz szembe évek óta nem látott húgával. A férfi komorsága leírhatatlan. Fekete hátra nyalt haja van, kék szemei. Mindegyik ujján van egy gyűrű, amelyek mindegyikét a családért való szolgálatáért kapta. Nagyon megváltozott. Natashanak még egy fél szemét eltakaró, lelógó hajú, forrófejű, kamaszosan viselkedő fiatal férfi van meg az emlékeiben, de most, mintha magát a család fejét látná maga előtt. Jobban hasonlít egy elegáns olasz maffiózóra, mintsem egy zord oroszra. Dimitri motyog valamit, amire minden alak egyszerre fordítja hátra fejét Natasha felé, majd vissza. Folytatják is a beszélgetést egy jóízű, de mégis gúnyos nevetés után. Natasha csak elhúzza a száját. Számára mindig nagyon ellenszenvesek voltak, már gyerekkorában is a Novosibirsk család tagjai és őrei. Mintha nem is emberek, hanem programozott robotok lettek volna, félelmetes komorsággal. A Novosibirsk család a nagy maffiabomlást követően került közelebbi kapcsolatba még a szervezetet vezető, Natasha nagyapjával, Leonid Nikolajevics Novgorodsevvel. Azóta a két család együtt üzletel és ápol szoros barátságot, már lassan három generáció óta.

Erre szükség is van, ugyanis mióta felbomlott a nagy szervezet, azóta az olasz mintára felépített családok, felvették a város nevét, ahol megalakultak. Egyedül Natasháék nem változtattak, ugyanis nekik ez a régi, nemesi nevük volt eredetileg is. Egykoron Leonid vezetésével valóban fénykorát élte ez a szervezet ott Novgorodban, azonban a Leningrád család teljesen eltiporta a keleti családokat. Szovjetekre való tiszteletből, az orosz maffiák többsége Sztálint, vagy Lenint tartják „ősapjuknak” egyfajta vallásként. Erre a hatalmas mennyiségű keleti besöprésre azért volt szükség, mert a „Moszkva Angyalai” nevű leghatalmasabb szervezettel fel akarták venni a versenyt, ami gyakran háborúkhoz vezetett. Feldúlták az utcákat, ártatlan emberek százait is lemészárolták a sok ezer bűnűző mellett. Emiatt az esemény miatt döntött úgy Natasháék apja, Kolja, hogy inkább kimenti családját, és egy olyan helyre menekülnek, ahol ők lehetnek a legnagyobbak. Azóta próbálnak itt talpon maradni, akár a többi szervezet. Nem mondják ki, de a legtöbben tartanak attól, hogy a felbomlott nagy egésznek, van egy legfőbb vezetője, akit csak a „Nagyvezérnek” hívnak. Még soha senki nem találkozott vele a szűk körén kívül, mégis szinte rettegnek tőle. Főleg a kishalak. Az, aki nem tudja magát fenntartani, ebben a „játékban”, ahol a megélhetés a tét, mindenféle erkölcs, törvény vagy szabály nélkül, azt bedarálják a nagyobb családok. Éppen ezért tart össze ennyire a Novosibirsk és a Novgorodsev család, hogy egyik se váljon hamuvá.

Natasha a kezébe kapja a kisebb csomagokat a nagy bámészkodás közepette.

- Ezzel meg is lennénk kisasszony! A nagyobb dolgokat meg már szállítom is a kialakított szobádba. Én sajnos nem tudok itt lenni édesapád temetésén, ugyanis engem osztottak be a cselédek felügyeletére, hogy minden a legnagyobb rendben menjen, mire odaérkeztek a vacsorához. Ennek ellenére ígérem, hogy később lerovom tiszteletemet előtte - hajt fejet az öreg Oleg.

- Köszönöm Oleg, ez igazán kedves! Ezt fogadd el! - nyom a kezébe ötven dollár értékből felváltott rubelt, mire a férfi csak meglepetten néz fel Natashara.

- Ezt nem fogadhatom el! Különben is, megfizetnek engem rendesen, nem kell aggódnod - biztosítja kedves mosollyal az arcán, miközben szelíd ráncai majd’ megdermednek a hidegben.

- Nem is azért adom, mert rászorulsz. Ezt tekintsd hálám jelének! Én úgy is cigarettára költöttem volna el… Kár lett volna érte. Te jobban megérdemled - bíztatja a nő.

- Akkor sem fogadhatok el tőled pénzt kisasszony! A cigaretta meg amúgy is legfontosabb luxuscikked. Nélkülözhetetlen! - ellenkezik megilletődve, majd próbálja visszaadni neki, de a nő elhúzza a kezét.

- Dimitrinek biztosan van még egy tonna az ukrán csempészektől, majd azokat fogyasztom. Inkább vegyél belőle egy jófajta bundás fejfedőt, mert még lefagy az a három szál hajad is, vénember! - mosolyog rá élcelődve, de mégsem bántó szándékkal.

- Nagyon akaratos leányzó vagy! Mintha csak édesapád természetét látnám magam előtt, édesanyád szépségével. Nem vívom ki inkább az oroszlán haragját, ezért hálásan köszönöm! Remélem, mihamarabb találkozunk kisasszony! - hajol meg az inas, majd visszaül az autójába.

- Mihamarabb… - fordul meg ajkát húzogatva. Csak akkor fintorodik el még jobban, mikor ismét szembenéz Dimitrivel. - Feltéve, ha túlélem ezt a kínszenvedést… - nyöszörgi unottan és feszülten, miközben elindul a kapu felé.

Nagyot nyelve megy beljebb, oda se figyelve Dimitrire, aki viszont folyamatosan őt nézi. A nő mikor átlépi a temető kapuit, egy nagyon kedves meglepetés fogadja. Fiatalabbik bátyja, Niko fogadja egy hatalmas öleléssel.

- Hát végre, hogy megjöttél! Már nagyon vártunk!

Natasha már nagyon rég hallotta ezt a visszafogott, de mégis magabiztos hangot. Miután üdvözölték egymást, végignéz bátyján. Mindössze négy év különbség van köztük. Ő az, aki arcra szinte semmit sem változott, csupán néhány vonása, akár a nagyapjának, erőteljesen megerősödött. Ezt húga azonnal meg is jegyzi neki:

- Te kiköpött nagyapa lettél. Rá emlékeztetsz teljesen… - teszi hozzá már kicsit halkabban.

A férfi ugyanazokkal a nagy barna szemekkel néz most húgára, mint gyerekkorukban. Barna, katonásan felnyírt, rövid haja van, miután pár év szolgálatot eltöltött ott. Családja miatt azonban otthagyta. Erőteljes fizikumú fickó lett belőle, akin csak úgy feszül a bőrkabát. Nem vitte soha túlzásba az öltözködést, nem különösebben fázós. Ezt a nyári negyven fokban is didergő Natashanak még most is elképesztő látni, és szinte beleborzong a látványába is. Katonai szolgálatából megmaradt bakancsa és terepmintás vastag nadrágja egy erőteljes, határozott kiállású férfit mutat belőle, miközben a valóság nem is lehetne ennél távolabb.

- Szóval ennyire megviselne a családos lét, hogy ilyen rikítóan látszik? - nézi kezeit, majd elkezdi vizsgálgatni a fülét, úgy lentebb az állát.

- Eléggé - dönti meg a fejét. - Most viszont nem lóg nyakadban egyetlen gyerek sem. Hogy lehet ez? Csak nem gondoltátok meg magatokat Tarinával, és végül csak beadtátok a derekatokat az állami gondozásba adásba? - viccelődik a nő.

Niko feleségét és öt gyermekének anyját Ekaterinának hívják, de családon belül csak „Tarina” maradt.

- Dehogyis! Már egész szépek lettek. A legidősebb, tudod, aki még mikor láttad kicsiként és odáig volt érted, ő már középiskolás, ráadásul kiemelkedő lett az átlaga. A többiekről ez már nem mondható el. A középsők nagyon nagy suhancok. Állandóan uszítanak az ikrek a suliban. A kicsi, aki még éppen csak járt, mikor elmentél, ő pedig most ment iskolába. Eléggé bátortalan még, de hát mindig is ilyen félénk volt.

- Félig meddig az apjára ütött - veti közbe Natasha.

- Van benne igazság - bólogat nevetgélve a férfi - Aztán pedig… Hát úgy hozta a sors, hogy Isten megajándékozott minket múlt hónapban még eggyel - jelenti be kicsit zavarba jőve, ezzel Natasha vérvörös ajkaira kellemes mosolyt csal.

- Gratulálok! Olyan kár, hogy csak anyától hallottam felőletek. Erről pedig még csak nem is esett szó. Nem értem miért nem említett meg egy ilyen fontos hírt… - komorodik el a hangja egy megvető tekintettel karöltve, de igyekszik gyorsan átlépni ezen kellemetlen tényen - Lényegtelen…Inkább mesélj, milyen nemű, vagy hogy hív… ?

- Áh, nocsak, ki szökött vissza Amerikából…? - szakítja félbe a jókedvű beszélgetést Dimitri gúnyos hangja, miközben közéjük áll.

Érdektelenül felpillant, először Nikora, aki inkább csak arrébb áll, majd egyenesen Natashara néz, szemén keresztül közvetlen, mintha a lelkébe látna.

- Mégsem volt olyan ígéretes a fényes Nyugat? Csak nem elzavartak? Vagy netán tartozásod van és édesapánk halálának ürügyén szöktél le hozzánk segítségért? - zúdítja rá cinikusságát és rendkívüli megvetését.

Bár csupán hat év van köztük, ő mégis úgy néz húgára, mintha egy semmirekellő taknyos kölyök lenne, vagy egy lábtörlő, akibe alaposan beledörzsölheti koszos csizmatalpát. Natasha őszintén nem is várt mást idősebbik testvérétől, ezért hát ennek megfelelően, felkészülten tud reagálni:

- Oh, rég láttuk egymást Dimitri… - húzza el az ajkait Natasha, mialatt kabátzsebéből előhúzza cigarettatartóját. Kivesz egy szálat, majd nyitottan a testvérei felé tartja.

- Köszi, én nem dohányzom - utasítja vissza félszegen Niko.

Teljesen zavarba hozta a bátyja, és érezve a kézzel fogható feszültséget testvérei között, inkább csak egy nagyot nyelve igyekszik kibújni ebből a roppant kínos nonverbális öldöklésből, - ahogy mindig is szokása volt gyerekkorukban, és ahogyan Natasha mindig is ismerte - ám ekkor Dimitri visszahúzza a kabátjánál fogva. A férfi miután ridegen szemével elutasította Natasha dohányát, egy sajátot elővéve gyújt rá, ezután közvetlen az első füstöt kipöfögtetve magából, komoran megszólal:

- Mesélj csak egy kicsit a rég nem látott, szépséges, nyugati húspiacról szalajtott húgunknak arról, hogy te miként is állsz az örökséghez - biccent felé, miközben újra rágyújt az időközben elgyengült cigarettájára.

Húga is ugyanezt megteszi, és mintha csak a másikat akarnák legyőzni, úgy versenyeznek szinte tudat alatt, hogy ki tud nagyobbat beleszívni. Közben pedig egymást méregetik fagyosan. Ez az egész csatatérré változott légkör leginkább Nikón csapódik le, aki két oldalról kapja az arcába a füstöt. Csak torkát köszörülve és köhögve tud megszólalni:

- Igen, erről akartam beszélni vele - fordul rögtön húgához, megkönnyebbülve, hogy kiszabadulhatott Dimitri fojtogató pillantásaiból. - Nos, az a helyzet, hogy kettesben hagylak benneteket az öröklődési öldöklésben. A maffia irányítása egy olyan feladat, ami óriási felelősséggel és áldozatokkal jár, amitől a családomat meg szeretném kímélni. Nem szeretném, hogy félelemben és rettegésben nőjenek fel a gyerekek. Túlságosan féltem őket ettől, ahogyan a feleségemet is. Nem is beszélve arról, hogy ahogy végig nézek rajtatok, hogy mennyi gyűlöletet szül ez az egész… Duplán nem kérek belőle. Még egy szót sem váltottatok egymással hét év után, de úgy álltok szemben, mintha halálos ellenségek lennétek. Én ebben nem szeretnék részt venni, és tanúja sem lenni, úgy hogy minden jót a ceremónia végéig! Próbáljatok nem végezni egymással! - hátrál ki a testvérei közül, egy - egy megvető pillantással, amennyit csak meg tudott magának engedni.

- Szerencsétlen barom… - dünnyögi megvetően Dimitri, szájában a cigarettával, majd kifújja a hatalmas, sokáig benntartott füstöt. Natasha csak lepöccinti a csikket, és végig nézve bátyján, halkan, lassú fejcsóválás közepette megjegyzi:

- Gratulálok! Ezt szépen megcsináltad, drága bátyám! Egyáltalán minek akartad ezt belőle kikényszeríteni? - húzza fel szemöldökét.

Dimitri lassan beleszív a cigarettájába, majd végig húgára nézve, kiengedi szűkre nyitott ajkai közül a füstöt, egy megvető mondattal kísérve.

- Miattad - pöccinti le a csikket. - Példát vehetnél róla! Ő itt volt apánk mellett élete végéig, kivette a részét az ápolásból. Igaz nem úgy, mint én, de legalább nem is úgy, mint te. Ő ennek ellenére sem kér a hatalomból. De te, visszavánszorogsz hét év után, mintha mi sem történt volna, és kinyújtod markodat, várva, hogy a kezedbe pottyanjon mindannak a vezetése, amit semmibe néztél eddig. Drága húgom, te sosem voltál a gerincesség és a szerénység szimbóluma, de most… Nálad visszataszítóbb nővel még nem találkoztam… - igazítja meg a sálját, majd kabátjainak fekete gombjait.

- Benned aztán összegyűlt a többéves gyűlölet és harag. Arroganciád tönkre fogja tenni a családunkat. Azt hiszed, hogy apánk annyira alkalmasnak tartott, miközben ő is tudta rólad, hogy te semmi másra nem építesz, mint a bosszúállásra és a hatalomra? Tudod, pont ezért nem mondok le a részemről és indulok el ellened. Direkt azért is el fogom fogadni a tisztséget, és a képedbe fogom nyomni. Előled fogom elvinni a legnagyobb vágyadat. Földbe döngölöm az álmaidat, Dimitri… - suttogja izzó vörös ajkaival, amire a férfi csak éppen összeszorítja a fogait.

Igyekszik elrejteni indulatait, amit húga váltott ki belőle, így eltaposva a csikket, hidegen, egy hang nélkül ott hagyja. Natasha csak kis, elégedett mosollyal nyugtázza elkönyvelt győzelmét, ezt követően ő is szívva egy utolsót, elnyomja csikkét és csatlakozik a tömeghez, ami már talpig feketében áll édesapjuk koporsója előtt.

Natasha épp hogy megáll a gödör előtt, ahova a koporsót fogják emelni, hirtelen érdes és kissé remegő kezek ölelik át. Oda sem kell néznie, hogy már csupán a régi, jó, meleg otthonra emlékeztető illatot árasztó édesanyját felismerje.

- Úgy örülök, hogy újra láthatlak, kislányom! - karolja át szorosan gyermeke oldalát a csak odáig felérő, alacsony idős nő. Natasha is magához öleli, miközben halk suttogással simítja végig a hátát:

- Én is, mama - mosolyodik el egy kicsit, végig mérve alacsony édesanyját.

Hosszú, szürke, kontyba kötött haja, kék szemei, kis szája és idős kora ellenére szépen megmaradt fehér fogai vannak. A szarkalábak sok mindent elmesélnek róla, fiatalabb koráról, azonban egyéb ráncai is elszaporodtak az évek alatt, amíg a lánya nem látta. Elegánsan van felöltözve, a vastag kabátja alatt kosztümmel, amire egy fehér rózsa van tűzve. Ez a Novgorodsev család szimbóluma. Ha valaki megszületik, házasodik vagy meghal, akkor a családtagok tiszteletből magukon viselik. Éppen ezért is néznek és néztek mindig is sokan megvetően és felháborodva Natashara, a maga kék színű virágjával hajában, ami nem mellesleg minden alkalommal ott díszeleg egyfajta koronaként rajta. Dimitri ezt kifejezetten lázadásnak veszi, amit szúrós tekintetével nem is rejt véka alá. Fekete fátyol takarja arcát félig, kalapjában megannyi gyönyörű illatos fehér virág.

- Örülök, hogy eljöttél a temetésre. Apád odafent biztosan megbocsájtott neked mindenért, amiért valaha csak összevesztetek. Most már Isten fogadta kegyeibe, közben pedig figyelmesen követi utódja sorsát. Bármelyikőtök is lesz az, Isten vigyázni fogja lelkét és családunkat - fogja meg a keresztet a nyakában; a Novgorodsev család generációk óta erősen elkötelezett a katolikus hit iránt, ami miatt erősen különböznek a többi maffiától.

Natasha nem szól semmit, ezért az idős asszony fekete bőrkesztyűs kezével végig simítja karját.

- Rendben van, akkor majd még beszélünk a temetés után. Nekem kell majd beszédet mondanom - biceg el, egy kis borítékot szorongatva a kezében, a pap mellé, aki elkezdi a szertartást.

Csak beszél és beszél, míg Natasha a tekintetét a különös borítékra helyezi. Kicsit elfordítva fejét, lassan kiolvassa a nő ujjai közül, hogy ez bizony édesapja aláírása. A katolikus pap után páran még elmondanak egy - egy gyászbeszédet, amelyeket Natasha nem titkolva, unott pofával és ásítozásokkal fogadott. Forgolódva nézett fel az égboltra, ahonnan apró hópelyhek hullottak a kipirosodott arcára és orrára. A nő élvezi a havazást, és még kezeit is kitárja, hogy abba landoljanak a kis „fehér katonák”, ahogy édesapja nevezte neki még gyerekkorában. Most is pont úgy viselkedik, mint kislány korában. Ezt a kis apró nosztalgiázást a sírgödör másik oldalán álló bátyja és annak hideg tekintete zavarja meg. Natasha azonnal összeszedi magát, és csak lenézően elhúzza a száját. Ebben a pillanatban ért véget testvérük, Niko összeszedetlen, de ezáltal rendkívül hiteles gyászbeszéde, amelyekről könnyek közt távozik. Ő az a férfi, aki sosem rejtette el érzelmeit, amiért a Nagy Kolja mindig is a „legbátrabb” gyermekének nevezte. Amint ezt édesanyja felidézi benne a fekete ruhások között, még jobban elkezd sírni. Ez olyan hatást kelt, mintha igazán a három testvér közül csak őt viselte volna meg édesapjuk halála. Mikor Olga, vagyis az édesanyjuk kiáll a megjelentek elé, a két testvér már tökéletesen tudja, hogy mi fog következni, éppen ezért le sem veszik egymásról gyilkos tekintetüket.

- Tisztelt családtagok! Nagyon hálás vagyok nektek, hogy megjelentetek a férjem búcsúztatóján a földi élettől, hogy immáron az angyalok útján, Isten mellett telepedhessen le. Nem csak egy nagylelkű és egy tekintélyes vezetőt ismerhettünk meg benne, hanem egy remek családapát is. Éppen ezért megírta végső kívánságát, miszerint kiválasztotta, hogy ki legyen az ő méltó örököse. Ezt a levelet tartom most a kezemben, aminek tartalmát én sem tudom, ugyanis Nikolaj lelkemre kötötte, hogy csakis itt, előttetek értesülhessek róla én is.

Olga szándékosan nem használta a Kolja megnevezést férjére, hiszen arról mindig a bűnűzői énje jutott eszébe, miközben ő egy teljesen más oldaláról ismerte és szerette. Mikor a talpig feketébe borult özvegy, remegő ujjaival elkezdi felnyitni a borítékot, és kiveszi belőle a gyönyörű kézírással írt levelet, a két testvér keze ökölbe szorul. Natasha csak szemüvegét megigazítva gondolja magában:

- Drága testvérem, bele kell törődnöd abba, hogy…

- Én leszek a család új feje… - húzogatja fel - alá gyűrűit az ujjain Dimitri, miközben a kölcsönös gyűlölettől és versenyszellemtől, szinte felperzselik a környezetet.

Az idős asszony végig futja némán szemével a sorokat, majd felnézve a papírból, tekintete elkezd ingázni a gyermekei között. Legvégén még Nikora is ráesik a figyelme, aki szipogva és egyben izgulva is készül édesanyja bejelentésére. Ő tiszta szívéből reméli Natasha sikerét, ahogyan titokban Olga is, de végül mindenféle részrehajlás nélkül olvassa fel a levelet:

- „Drága gyermekeim és családom! Utolsó kívánságomként, minden örökségemet, vagyonomat és az évek alatt befektetett munkám gyümölcsét ezennel szeretném… - csuklik el egy pillanatra Olga hangja - az én legidősebb fiamra, Dimitrire hagyni…”- amint ez elhagyja Olga száját, Dimitri csak egy kurta mosolyt ejt el.

A Novosibirsk család tagjai egyöntetűen tapsolni kezdenek, még a saját családja és emberei csak szerényen és visszafogottan mutatják ki gratulációjukat. Legtöbben Natasha öröklődésében reménykedtek, tekintettel, hogy még a nő nem lépett le New Yorkba, addig egyértelműen ő volt apja kedvence. Natasha az ajkába harap. Dimitri ezzel az egy mozdulatával legyőzte húgát és diadalittasan végezte ki. Natasha csak szemét lesütve hallgatja tovább az édesanyja által felolvasottakat.

- Választásomat a hűségével és az általam vélt és bizonyított rátermettségével igazolom. Ezzel azonban nem szeretném azt éreztetni, hogy szeretetben különbséget teszek a gyermekeim között. Éppen ezért, ha Natasha egyszer megbocsájt nekem sértődöttségem miatt és hazatér a temetésemre, akkor őt is ugyanúgy megajándékozom örökségem egy részével - ettől a mondattól a nő nagyon kellemetlenül kezdi érezni magát, kicsit bűntudata van, amiért így váltak el évekkel ezelőtt az apjával egymástól. - Szeretném, ha ő lenne az alvezetője a családnak. Ha pedig becsületesnek és hűségesnek ítélik meg a többiek, ráadásul tényleg elkötelezett ez iránt, akkor szeretném, ha ketten vezetnék a családot a későbbiekben.

Erre Dimitri egyből felocsúdik öröméből, elfogja a féltékenység és az abból fakadó mélységes gyűlölet.

- Mégis hogy kaphat ekkora jogot és lehetőséget az, aki hét évig ránk sem nézett? Ez igazságtalanság… - mormogja a férfi.

Natasha azonban közel sem érzi ezt olyan nagy lehetőségnek, mi több, egyáltalán nem is hozza lázba. Még vezető sem akart nagyon lenni, csak azért, hogy arrogáns testvére szarvát letörhesse, de így, már egyáltalán nem érdekli a dolog. Olga rápillantva lányára, tovább folytatja a levelet.

- „Attól függetlenül pedig, hogy kiből mi lesz, egyet jegyezzetek meg! Édesanyátokra nagyon vigyázzatok és fogadjátok meg minden szavát! Ez az én végső akaratom! Szeretettel, édesapátok!” - ekkor az özvegy nem bírja tovább, és könnyeivel küszködve teszi el a levelet.
Int a hivatalos örökösnek, hogy álljon ki elmondani a beszédét. Dimitri megigazítva kabátját, gúnyos vigyort villantva Natashara, kiáll a család elé. Ismételten a Novosibirsk tagok a leglelkesebbek, mintha csak fizetnének minden egyes tapsukért és ujjongásukért, amelyet jellegzetes tájszólásukon kurjantanak be a tömegből. Dimitri összehúzza kabátját, megigazítja ushankáját, melyen egy vörös csillag virít, megköszörüli torkát, majd összedörzsöli vacogó tenyereit.

- Üdvözlök mindenkit! Hadd köszönjem meg, a részvételen kívül még azt is, hogy tulajdonképpen ti is hozzásegítettetek engem ahhoz, hogy én lehessek a vezető. Édesapám egyértelműen a pozitív visszajelzések alapján ítélt, hiszen mindig is fontos volt neki a család véleménye. Ti egyértelműen fogalmaztatok, ahogy ő is. Erős kézben kell tartani ezekben a nehéz időkben a szervezetünket. Óvnunk kell családunkat a fenyegetésektől, amelyek mögöttünk leselkednek. Eskümet teszem itt az atya előtt, hogy leszámolok egyszer s mindenkorra legnagyobb ellenségünkkel a Vladivostok családdal és a leghatalmasabb maffiák közé emelem közösségünket - teszi szívére a kezét a katolikus pap előtt, aki úgy áll mellette, akár egy őr, s mivel már az atya is a férfi kezében van, így kénytelen bólintania az elmondottakra, majd a férfi ezt követően folytatja: - Megcsináljuk a maffiák történelmének legnagyobb forradalmát. Ahogyan Lenin vezérünk is kiharcolta magának a tekintélyt és sikerre vitte a népet, úgy én is meg fogom tenni, és előre viszlek benneteket! Támogattok a fejlődés útján? - a hideg pára szinte megfagy a levegőben, ahogy beszél. A lelkesítő beszédére már sokkal többen tapsolnak, éljeneznek és egyetértenek, sőt tulajdonképpem mindenki, kivéve Natashat.

- Felfordul a gyomrom ettől a bolsevik demagóg szövegtől… - motyogja magában, és inkább rágyújt egy szálra nyugtatásképp.

Dimitri eközben levonul az őt ünneplő Novosibirsk tagokhoz. Ezt követően a testvérpár már nem néz egymásra. Niko és még három családtag megy édesanyját megvigasztalni. Natasha csak akkor csatlakozik, mikor túl van azon az egy szálon. Egészen addig, csak a hópelyhekben szeretne gyönyörködni, amely már fehérbe borította a talpig feketében tetszelgő egybegyűlteket.

۞

Eközben a jakutszki rendőr főkapitányságon nagy a csend. Az ünnepek alatt a legtöbb kolléga ki lett rendelve terepre, vagy diszpécserként végzi a munkáját a régi típusú irodákban. A rendőrfőnök irodájában is nagy a nyugalom. Egy régi vágású helyiségről van szó. Fapadlóra terített sötétzöld szőnyeggel, nagy, lakkozott fa íróasztallal, rajta lámpával és tollakkal. Előtte és mögötte egy - egy szék, hátul pedig egy könyvespolc, amin sokéves, fekete kötésű akták sorakoznak pontosan felcímkézve. Ezeket a „sötét” vagy „fekete” aktáknak is hívják a tartalmuk miatt. Nem másról, mint a nagy maffiózó családokról van benne szó, köztük a Novgorodsevekről is. Csupán a férfi tartózkodik bent, aki végre beérkezve a meleg helyiségbe, leveti vastag kabátját. Beletúr ősz hajába, nagy orrát vakargatja, amelyet megcsípett a tél korai dere. Vastag bajszát simogatja, miközben visszaigazítja a fejére a rendőri kalapot. A kinézete és az elviselhetetlen természete miatt, gyakran gúnyolják Sztálinnak. Ezzel semmilyen tekintetben nem lőttek mellé, sőt, még ha meg is tudná, akkor sem sértenék meg, inkább dicséretnek venné, ugyanis hasonló eszméket képvisel, ráadásul ugyanolyan szigort tart emberei között, mint a vaskezű vezető. Vastag tenyerét összedörzsöli, ugyanis elfelejtett kesztyűt venni. Elegáns mellényén megigazítja jelvényeit, ujjaival kopogtatva az asztalon, az alsó ajkát nyomkodja. Türelmetlenül néz az ajtaja felé, amin hamarosan egy kopogás hallatszik be. A férfi a bajusza alól förmed fel hangosan:

- Jöjjön! - ekkor az a férfi nyit be félszegen, akit még Natasha lökött ki az autóból, most öltönyét átáztatta a hó, az egész ember remeg, mint a nyárfalevél.

- Anatolij Beljajev rendőr főkapitány uram! Boris Novgorodsev vagyok.

A külsősöknek is fel kell venniük azt a vezetéknevet, amely maffiacsaládhoz csatlakoznak, így szinte alig lehet tudni, ki a belsős és ki a külsős.

- Én vagyok az egyik testőre a Novgorodsev családnak. Én tettem a jelentést magának, még a telefonban.

- Megsemmisítette utána a telefont? - kérdezte rutinosan az öreg róka, miközben felvonta vastag szemöldökét.

- Ahogy kérte uram, igen - erre „Sztálin” csak bólintott, majd a maga előtti székre mutatott.

- Foglaljon helyet!

Nem is nagyon törődik azzal, hogy vajon mi történhetett ezzel a szerencsétlen fickóval, kizárólag a bűnszervezet érdekli, éppen ezért, amint Boris helyet foglal és vacogva összehúzza magát, ő összetéve kezeit rábökve egyből felteszi kérdését:

- Szóval mire jutott?

- Most már mindhárom itt van. Ezekben a pillanatokban is a temetés zajlik. Ha kiküldi oda az embereit, egyből lecsaphatnak rájuk és egyszerre számolhatják fel az egész maffiájukat.

Hangjából tökéletesen kivehető a sértettség és a kapkodás. Minél hamarabb bosszút akar állni munkáltatóján az egész eddigi ott töltött munkája miatt és nem csak a nő mostani akciója végett. A férfi azonban csak feltartja a tenyerét:

- Hohó! Ne siessünk ennyire előre! Ne ilyen hevesen! Az ilyesfajta bűnszervezeteknek a leültetési feltétele az alapos bizonyítékok, és még akkor sem biztos, ha egyszer a helyi bíróság is az ő kezükben van. Ennél eggyel okosabbnak kell lennünk - inti le az éppen megszólalni akaró Borist, majd másik kezével kihúzza a tőle jobbra levő fiókot, amiből elővesz egy ugyanolyan mappát, amelyekhez hasonlók a könyvespolcokon is hevernek. - Ezt mindig itt tartom magam mellett. Igazán a látóterembe kerültek mostanság…

Becsukja be a fiókot, amiből csak egy pillanatig kandikált ki még a „Vladivostok család” felirat is. Az akta legelejéből kivesz pár A5-ös fényképet, amelyeket gondosan sorba rak a férfi felé. Boris is alaposan szemügyre veszi, de még nem szól semmit. A rendőrfőnök végig húzza a mutatóujját a képeken, majd lassan elkezdi sorolni:

- Dimitri Nikolajevics Novgorodsev, Nikolaj Nikolajevics Novgorodsev, Alexander Nikolajevics Novgorodsev és végül… - áll meg az ujja a számára ismeretlen nőn, mire Boris egyből rávágja a nevét.

- Natasha Nikolajevna Novgorodsev… - dünnyögi gyűlölettel megtelt hangon.

- Natasha… - suttogja halkan, miközben maga felé fordítja a nő fényképét.

Itt éppen egy börtönfotózáson látható, úgy, ahogy Dimitri is. Bár elkészült róluk a fotó rablásért és gyilkosságért, apjuknak sikerült annyira megfizetni a hatóságokat, hogy gyermekei szabadlábra kerülhettek már aznap, így nem sokáig kellett a cellában ücsörögniük. A másik kettő személyigazolvány alapján maradt meg a rendszerben, miközben Alexander néven egy alig tizenkét éves fiúcska mered vissza sápadtan a képe.

- Ő érkezett New Yorkból. Ő az, akit elkísértem volna a temetésre, mikor kilökött a… - ekkor a telefon csörgése szakítja félbe a férfit, ami Sztálin kabátzsebében rezeg.

- Ha megbocsájt… - motyogja busa bajsza alatt.

- Csak nyugodtan, uram… - bólint egyet Boris, mire a rendőrfőnök benyúl a zsebébe.
Onnan azonban nem egy telefont, hanem a pisztolyát húzza elő, amit még azelőtt süt el, hogy a férfi bármit is reagálhatna. A golyó átlyukasztja a fejét, élettelen teste lecsúszik a székről. Anatolij lerakja az asztalára a fegyvert, majd immáron a telefonját veszi elő, amit füléhez tart, majd beleszól:

- Itt Anatolij, most már szabad - jelenti ki, végig mérve az áruló holttestét.

- Remek! - szól bele egy rekedtes, mély és érdes hang. - Előtted vannak az akták és a fényképek? - teszi fel a kérdést számon kérően.

- Pontosan uram. Előttem vannak. Itt van a négy testvér fényképe. Jól sejtem, hogy nekem a…

- Lánnyal kell foglalkoznod! - szól közbe krákogva. Hallatszik a vonal mögül, ahogy szivarozik az alak.

- Értettem... - még a szava közbe lerakja a beszélgető partnere a telefont, így ő ismét egyedül marad magával az irodában. - Natasha, ki hitte volna, hogy egy ilyen szép teremtés a Nagy Kolja lánya? Milyen kár érte…

Alaposan szemügyre veszi a nő képét, majd kitölt magának egy üveg vodkát. Lehúzza egyben, a poharat erőteljesen lehelyezve az asztalra, megszólal:

- Akkor hát folytatódjon a játék! Új szereplők, új felállás, új vezető… Ennek egyszer, s mindenkorra véget vetek!

2. fejezet

Nyugalmas vacsora

A temetés hivatalosan akkor ért véget, mikor a sötétedés első jelei megjelentek az égbolton. A rég nem látott ismerősök még jól kipletykálták magukat, örülnek, hogy megoszthatják egymással a történeteiket. Natashanak sajnálatos módon azonban nem sikerült sem az édesanyjával, sem a fiatalabbik bátyjával beszélnie, ugyanis mindketten a nagy hír kikürtölése után, beszálltak egy értük jövő autó hátsó ülésére, és elhagyták a temetőt. Olgának hamar haza kellett érnie, hogy felügyelje a vacsorát, hogy az időben legyen tálalva, mire a vendégek megérkeznek. Nikonak pedig sietősre kellett vennie, mivel felesége már hívta, hogy jó lenne, ha ő vigyázna a gyerekekre, még ő besegít a konyhában, ugyanis annyira nem állnak jól az előkészületekkel. Natasha így hát pár órát, magányosan a padon ülve töltött. Egy fa alatt helyezkedett el, ahol nem érték annyira a hópelyhek, és egyszerre tökéletes rálátást biztosított, apja sírjára. Nem igazán keresték a társaságát, de ő sem a többiekét. Nagyon nem ismert itt sok embert, vagy nem igazán emlékezett már az arcokra. Egyetlen társalgási lehetősége Dimitri volt, de ő nem élt ezzel a kihagyhatatlan ajánlattal. A férfi a szokásossá vált kis körében beszélgetett. Nagy nevetgélések hallatszottak, és csak úgy szállt a levegőben a cigarettafüst. Natasha meglepődve nézte, hogy valahogy az összes beszélgető partnerét a bátyja támogatta meg egy újabb, s újabb szállal. El sem tudta képzelni, hogy férhet ennyi a testvére szövetkabátjának zsebébe. Biztos az ushankája alját, a cipőjét, és a nadrágszárait is teletömte velük. Elmélkedik rajta a szőke szépség, ahogy körül ölelte őt saját cigarettájának megszokott füstje, amelyet rikító rubinvörös ajkai közül engedett ki.

- Lassan szétfagyok elvtársak, úgyhogy ideje lesz hazatérnünk, ha kész a vacsora, ha nem. Ajánlom nektek, hogy iparkodjatok, vagy az első intézkedésem vezetőként az lesz, hogy az egész szolgálói réteget lecserélem - csapja össze szétfagyott, bőrkesztyűs kezeit Dimitri.
Az oroszában mintha erőteljes ukrán elszólások is lennének. Ebből Natasha egyből rájön, hogy bizony ebből a körből szerzi a dohányárut. Novosibirsk család tagjai felnevetnek, mintha Dimitri ezt viccnek szánta volna.

- Olyan szánalmasak, mintha fizetett statiszták lennének… - mormogja pöfékelés közben húga.

- Davay, davay elvtársak! Nem érünk rá egész nap! Eleget rostokoltunk itt! - sürgeti az embereket.

Ők pedig parancsszóra, összehúzva magukon a kabátot, megindulnak, a már sorban leparkolt fekete kocsikhoz. Ahogy Dimitri megfagyott tenyereit csapja össze noszogatásként, és figyelemfelkeltésként, egyszer csak a nyitott kabátja belsejét kilebbentve, Natasha észreveszi a férfi pisztolyát.

- Nem is a fegyvermániás bátyám lenne, ha nem hozta volna el ide is… Meg áll az eszem, hogy ez tizenkét éves kora óta nem változott semmit. És egy ilyen ember kapta meg a család felett az irányítást… Nagyon remek… - forgatja szemeit.

Közben a férfi sürgetésével mit sem törődve, lassan eltapossa a hóban a csikket, majd nagy nehezen felállva a padról, még nyújtózik egyet - kettőt. Végül megigazítja napszemüvegét, és a lehető leghiggadtabban, utoljára sétál el Dimitri előtt, aki egy megvető pillantást mér felé, azután lassan beszáll a középső autóba, míg húga a legutolsóba, két középkorú nő, és egy morcos, marcona kinézetű sofőr társaságában. A hölgyek első két mondatából kiszúrta, hogy ezek Novosibirsk feleségek.

- Csak ők lehetnek ilyen sült ökrök… - gondolja magában Natasha, mialatt lassan igyekszik elszigetelni magát a fiatal nők együgyű, ostoba társalgásából, és inkább kitekint az ablakon; odakint még mindig úgy szállingózik a fehér halál, mintha csak most indult volna meg a frontra tizedelni az ellenséget.

۞

Az autók hamarosan tucatjával kezdik ellepni a feljárót, és az utak oldalait. A Novgorodsev család központja, a ház, ahol Natasha és fivérei felnőttek, a nőnek most nagyobbnak tűnik, mint valaha. Emeletes épület, amelyet hatalmas, díszes kerítés vesz körbe. Belül az udvaron a formára vágott sövényt most teljesen beterítette a hó, ahogyan a macskaköveket is. A hátsó kis tó, amely mellett ücsörögve a nő kislányként órákig tudta nézni a halakat, most befagyott. Cipők kopogásának visszhangja, és feketekabátosok tömege lepi el a lakásajtót, ahol egyesével özönlenek be. A csapat fele még így is levált félúton, mivel ide Dimitri már csak a belsősöket, vagyis a vérszerinti rokonokat hívta csak meg, és még pár, számára legbizalmasabb Novosibirsket.

Belépéskor az egykori családfő özvegye fogad mindenkit, akinek jegygyűrűjére mindenki, hovatartozás nélkül, leróva tiszteletüket egy csókot nyom. Egyedül Dimitri, aki ezt megtagadja, és helyette odaadja Olga kezébe a kabátját. Legvégén Natasha kullog be, akitől nem várja el a nő ezt a modorosságot, inkább kedves mosolyt megvillantva ráncai közül, leveszi a sálat gyermeke nyakából. Egyetlen leánya tőle örökölte azt, hogy ragaszkodik a megszokotthoz, ezért mindketten ugyanazt a parfümöt használják, amely életükben legelőször fogta meg őket. Ezeknek az illat kavalkádja nyomja el a konyhából kiszűrődő ételszagokat. Natasha készülne levenni a csizmáját, ám édesanyja hesseget egyet a gyönge kezével.

- Hagyd csak, nem kell! Édesapáddal szerettük, ha mindenki leveti a lábbelijét, de Dimitri utálta ezt a szokást, tekintettel arra, hogy utálja a büdös lábszagot, és a számára taszító látványt nyújtó különböző színű zoknikat. Mivel most már ő a főnök a háznál, ezért az ő szabályai…

- Akkor bele dörgölöm a talpam az orrába. Hidd el mama, több tíz óra utazás után már kellőképpen összeértek, amiknek össze kellett… - rúgja le magáról csizmáját.

Megkönnyebbülve mozgatja megfagyott lábujjait a combfix harisnyájában. Édesanyja alig tudja leplezni a jóízű mosolyát, amit hamar lefagyaszt legidősebb fia, mikor odalép hozzá. Natasha elégedetten halad el mellette mezítláb, amin igyekszik a férfi nem berágni. Tudja, hogy mindez provokáció, és előre tisztában van vele, hogy ebből még kapni fog bőven az este alatt, már ha bírni fogja az idegrendszere.

- Drága anyám! Mint láthatod, összegyűltünk egy páran a halotti torra. Vannak itt tiszteletbeli vendégek is, akik ráadásul a jó barátaim, nagyon messziről jöttek, hogy leróják tiszteletüket apánkért - tárja szét a kezeit még mindig kesztyűben az asztalok felé. - Éppen ezért, nem akarlak itt meglátni az előszobában. Ahogy értesültem, a fogások még nem állnak jól, ezért bőven van ott dolgod. Gyorsítsd meg a munkát légy oly kedves, és térj be a konyhába! - int a helyiség felé, és bár ettől a modorosságba burkolt utasítástól Olga legszívesebben felképelné a fiát, de helyette csak lenyelve ezt, bólint egyet, majd nyersen engedi el a levegőben az utolsó mondatot távozása közben:

- Ahogy óhajtod, vezérem… - az utolsó szó olyan gunyorosra sikerül, hogy Dimitri sértetten húzza el a száját, majd végül megszabadulva bőrkesztyűitől, a kabátzsebeibe tömködi őket, amelyet ezt követően a székre helyez, helyet foglalva, nadrágzsebéből előkotorja flaskáját, és tölt magának egy kis vodkát, amit barátai társaságában lehúz.

- Na, Oleg! Fejezd be akkor, mi is történt utána azzal a hajléktalannal? Remélem, levágtátok azt a mocskos lopásra gerjedt kezeit - csapja le az asztalra az üvegpoharát, miközben a társaság felé fordul.

Natashanak oda sem kellett néznie, tudta az újabb ukrán tájszólásból, hogy egy teljesen másik Oleghez szólt. Egy jóval rusnyább Oleghez, mint amilyen az ő személyi sofőrje. Már csak a lépcsőfordulóból fordul meg feléjük, ahol próbálja kigondolni, melyik is lehet az a bizonyos névrokona a komornyiknak, aki jelen pillanatban szintén bent tevékenykedik a konyhán, a tálalást előkészítve. Natasha végigfuttatja a szemét a rusnyábbnál rusnyább vendégcsaládon. Az egyiket kiveri a ragya, a másik olyan kövér, hogy ha a hasát teljesen kiengedné, kilőné az egész tömör faasztalt az udvarra. A harmadik, talán ő lehet az a bizonyos megszólított, ugyanis lassan, a komor hangjával, az eldeformálódott fejű válaszol.