Table of Contents

- 1

- 2

- 3

- ←1

- ←2

- ←3

Bódai-Soós Judit

Kozmikus kötelék

Bódai-Soós Judit

Kozmikus kötelék

HELMA Könyvek 2025

© Bódai-Soós Judit

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részének közléséhez a kiadó

előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-615-113-022-3

Kiadja a HELMA Könyvek 2025.10.30.

A borítót szerkesztette Bódai-Soós Judit tervei alapján Bakó Lilla.

Korrektor: Haupt-Kutas Mónika

Édesanyám emlékére

Liza

– Martin, gyere be, légy szíves! – hallatszott a fürdőszobából Liza izgatott hangja.

– Mi a baj? – ugrott fel székéről a férfi, és feleségéhez sietett.

A nő a kád szélén ült és kétségbeesetten nézett maga elé, majd a mosógép tetején fekvő terhességi tesztcsíkra mutatott:

– Nézd!

– Ez… ez mit jelent? Ó! Ez két vonal! Ez azt jelenti, hogy… – habogott Martin.

– Igen – suttogta a felesége minden ízében reszketve.

– Kisbabánk lesz? Liza! Végre kisbabánk lesz! Végre! Végre! Végre! Két év várakozás után – ujjongott a fiatalember.

A kitörő öröm helyét azonban hamarosan az aggodalom vette át, mert felesége szemében nem csillant derű, ott csak rémületet látott. Átölelte, magához húzta.

– Megijedtél, szívem? – kérdezte lágyan, miközben selymes, barna haját simogatta.

– Nagyon.

Liza eltolta magától Martint, hogy a szemébe nézhessen.

– Mi van, ha csal a teszt? Ha nem is igaz? Én nem merem elhinni. Nem akarok megint csalódni. Úgy félek…

– De hát nem jött meg…

– Nem jött meg a vérzésem, tudom. Azért csináltam meg a tesztet. Igen. De volt már olyan máskor is, hogy késett vagy kimaradt. Ez még nem bizonyít semmit!

– De ez a két vonal már igen – mutatott Martin diadalmas mosollyal a tesztre. – Drágám, ha neked ez nem elég, akkor én most azonnal elmegyek és hozok még egy tesztet. Jó?

– Jó – bólintott Liza még mindig reszketve.

– Ha az is pozitív lesz, akkor végre el mered hinni, hogy terhes vagy?

– Igen. De inkább kettőt hozz! – tette hozzá félénk mosollyal.

– Megbeszéltük. Rögtön indulok.

– Martin!

– Tessék!

– Szeretlek.

– Én is, szívem – ölelte át mosolyogva feleségét a férfi. – Én is szeretlek téged. És ne aggódj! Mindjárt jövök.

Amikor Liza magára maradt, a tükörbe pillantott. Nyugtalan tekintete végigsiklott képmásán. Elégedetlen volt, mert a tükör csak a válláig mutatta, ezért kilépett a kis fürdőszobából, a nappaliba sietett, ahol kitárta az egyik állószekrény ajtaját, és az ajtó belső felére szerelt nagytükör elé állt.

A változást kereste magán. A bizonyítékot arra, hogy ő már nem csupán egy huszonnyolc éves nő, hanem egy várandós kismama. Arányos, de gömbölyded idomai éppen olyanok voltak, mint máskor. Csupán egy melltartó és egy bugyi volt rajta, egyik sem takart sokat. Kissé domborodó hasát nézte.

– Na, ez még nem a baba miatt ilyen – jegyezte meg ajkát biggyesztve.

Combjait egy kicsit vaskosnak találta – mint mindig –, de azt elismerte, hogy térdtől lefelé szép formás a lába. Elmosolyodott, amikor eszébe jutott, hogy Martin tréfásan azt mondta, hogy a lába miatt vette feleségül. Persze, tudták mindketten, hogy kapcsolatuk ennél jóval mélyebb, de a bók azért jólesett Lizának.

Gömbölyded alakjához képest a mellei nem voltak nagyok. Szépen feszültek a melltartó alatt. „Vajon a szoptatás miatt megereszkednek majd?” – ötlött fel benne, de már a gondolat is olyan finom bizsergést váltott ki belőle, hogy nem tartotta volna nagy árnak érte.

Két éve határozták el Martinnal, hogy gyermeket vállalnak. A férfi akkor volt huszonkilenc éves, és már hosszú ideje vegyészként dolgozott az ország egyik legnagyobb gyógyszergyárában. Liza – akkor huszonhat évesen – a harmadik évét kezdte statisztikai elemzőként az önkormányzatnál. Biztos, stabil munkájuk volt, tágas, kényelmes lakásuk, mellette egy szerény megspórolt összeg a bankszámlájukon, és semmi tartozás, semmi hitel. Úgy érezték, eljött az idő, sőt, ők maguk is megértek arra, hogy szülőkké váljanak.

Korábban óvszerrel védekeztek a nem kívánt terhesség ellen, mert egyikük sem tartotta egészségesnek a többi fogamzásgátló módszert. Így, gyakorlatilag egy nagy beszélgetés után, egyik napról a másikra babavárókká váltak.

Liza édesanyja egy évvel korábban halt meg, negyvenhét évesen, láthatólag különösebb előzmény nélkül, bár fejfájásra gyakran panaszkodott. Orvoshoz mégsem ment el, hogy kideríthessék a fejgörcsök okát, így lappangó betegsége diagnosztizálatlan maradt, a halál pedig úgy csapott le rá, mint derült égből a villám. A halál okaként a boncolás során áttétes agytumort állapítottak meg nála. Lizát nagyon megrendítette a szeretett anya elvesztése. A mély gyászból a gyermekáldás reménye segítette kilábalni a fiatalasszonyt. Ám két éven keresztül hiába vártak. Ha Lizának hányingere volt, vagy megfeszült a melle, vagy csak egy napot is késett a menzesze, rögtön a terhes teszthez nyúlt. Eddig azonban mindegyik negatívnak bizonyult.

Most nem volt hányingere, nem feszült a melle, kitűnően érezte magát. A lehetséges terhesség egyetlen jele csak az elmaradt menstruáció volt. Rutinszerűen megcsinálta a tesztet, de már nem mert hinni benne, hogy ez most pozitív lesz az elmúlt két év keserű tapasztalatai miatt.

Nagy, barna szemei fürkészve kutatták végig a tükörképét. Újra a hasára tévedt a tekintete. „Talán már egy új életet rejt” – gondolta tétován, és gyengéden megsimogatta a várandós nők ősi mozdulatával.

– Lehet, hogy már idebent vagy, kincsem? – kérdezte csendesen. – Mit érzel? Fáj, hogy hitetlen vagyok?

Liza behunyta szemeit és megpróbálta maga elé képzelni a méhét. Feszült volt, nem sikerült kellőképpen ellazulnia. Még mindig nem mert hinni, pedig most már akart. Igyekezett félretolni a csalódástól való félelmét, hogy a remény kaphasson benne ismét teret. Túlságosan zaklatott volt ahhoz, hogy valóban el tudja engedni magát, a lazítási kísérlet mégis hozott némi eredményt, mert egy kicsit lecsillapította Liza táncoló idegeit.

Kinyitotta a szemét és megint a tükörképét kezdte szemlélni. Ebben az állapotban talált rá Martin, amikor nagy sebbel-lobbal bevágtatott a lakásba.

– Hoztam kettőt is! – kurjantotta, majd gyengéden megpaskolta felesége kerekded fenekét. – Spuri a fürdőszobába!

Liza újra remegni kezdett, amikor átvette párjától a teszteket. Annyira reszketett a keze, hogy képtelen volt kibontani a csomagolást.

– Hagyd! Majd én! – mondta Martin mosolyogva, és gondosan kibontott mindent, teljesen beterítve a mosógép tetejét. – Kész laboratórium – morogta elképedve.

Mindkét teszt pozitív lett, megerősítve az első eredményét. Ezek után már Liza sem tagadhatta tovább másállapotát, de nem is akarta. Férje karjaiban végre megnyugvást lelt, és bizakodva tekintett a jövőbe.

Martin

Az első napok izgalma és tennivalói teljesen magukkal ragadták Martint. Nőgyógyászhoz vitte feleségét, aztán vérvételre, ultrahangra, és már maga sem tudta volna megmondani, hogy hányféle vizsgálaton vettek részt. Még a védőnőhöz is elkísérte az első találkozásra.

Nem kellett volna. Mondta is neki Liza, hogy emiatt ne vegyen ki szabadságot, inkább tartalékolja a szabadnapokat arra az időre, amikor majd megszületik a pici, de Martin nem akart kimaradni semmiből. Szeretett volna ott lenni a felesége mellett minden fontos pillanatban.

Ki nem állhatta a kórházakat, rendelőintézeteket, mert a betegség és a halál gondolatát idézték fel benne, de most mindezen rossz érzéseket felülírta az a csoda, amibe belecsöppent, aminek a részese lehetett, hogy gyermeket vártak végre, az ő saját apró kisbabájukat.

Az első hüvelyi ultrahangon ő még nem látott semmit, hiába mutogatta készségesen az orvos az embriót és bólogatott Liza is bőszen hozzá, de a szívhangot hallotta, sőt, szinte saját magában érezte. Együtt lüktetett minden pólusa a szapora kis dobbanásokkal.

Most, harmincegy évesen érezte azt először, hogy bízhat a jövőben, hogy talán végre lezárult a tragédiáktól terhes ifjúkora.

Akkor kezdődött minden rossz, amikor az édesanyja kilenc évvel ezelőtt a tengerbe fulladt egy nyaraláson. Martin nagyon szerette őt, szinte rajongott érte. Az asszony váratlan halála teljesen letaglózta. Hetekig azt sem tudta, hogy ébren van-e vagy álmodik. Olyan volt, mintha egy sötét függöny mögül szemlélné a világot. A hangok is csak tompa zörejként jutottak el a füléig. Tompák voltak az érzékszervei, zsibbadtak a végtagjai, de talán még az agya is. Túl sokáig tartott ez a kábult állapot. Az egyetemen is halasztania kellett egy évet amiatt, mert el sem ment a vizsgáira. Nem érdekelte senki és semmi. Nehéz volt elhinnie, hogy az élet a szeretett édesanya nélkül is tovább mehet. Önsajnálata és tompasága miatt pedig nem vette észre a következő tragédia közeledtét sem.

Martin apja saját magát okolta felesége halála miatt. Bánatában inni kezdett, a bűntudat pedig – amiért nem tudta megmenteni élete párját – egyre több és több alkoholt követelt, mert képes volt áttörni a könnyű spicces mámoron, és vad oroszlánként üvöltött benne. Amíg Martin saját mélabújának függönye mögött üldögélt, édesapja teljesen elzüllött.

Később már a fia sem tudott rajta segíteni. Több öngyilkossági kísérletét megakadályozta ugyan, kórházba vitte, majd elvonókúrára, mégis, felesége halála után két évvel az utolsó próbálkozása a végzetét okozta.

A temetés után Martin feledni akart. El akarta törölni a múlt minden sötét emlékét, minden fájdalmát, ezért összecsomagolta szülei holmiját, szinte mindent a Vörös Keresztnek adományozott, eladta a házukat is, és egy társasházban vett magának egy szerény legénylakást.

Ennek a társasháznak a közös képviselője történetesen éppen Alex volt, Liza édesapja. Így ismerkedett meg Martin Liza családjával, és hamarosan a lánnyal is.

Szinte csoda volt, ahogy a sűrű, sötét gyászból tündöklő rózsaként kinyílt a szívében a szerelem. Liza mosolya gyógyír volt Martin összes fájdalmára. A szülei pedig olyan szeretettel fogadták családjukba a fiút, amilyet édesanyja elvesztése óta nem tapasztalt.

Három évvel ezelőtt aztán Liza édesanyja is meghalt. De Martin ezúttal észnél volt, pedig bizony őt is megrendítette az újabb tragédia. Figyelte Liza minden reakcióját, és segített neki feldolgozni a gyászt. Ugyanakkor odafigyelt Alexre is. Apósát nagyon megviselte az asszony hirtelen halála, de sikerült túllépnie rajta. Szerencsére optimista szemléletű, józan gondolkodású, vidám ember volt, az a típus, aki minden rosszban megtalálja a jót. Mindig szívesen barkácsolt, de felesége rendszeretete ennek korlátokat szabott, innentől kezdve azonban lehetősége nyílt rá, hogy kiélje magát ezen a területen. Fúrt, faragott, szögelt, hegesztett, régi, elnyűtt dolgokat újított fel, alakított át. Kiderült, hogy igazi ezermester.

És most végre, annyi tragédia és veszteség után valami nagy-nagy öröm érkezését várták az életükbe. A halál után új élet fogant, és hamarosan egy új ember születik.

– Mikor mondjuk meg Alexnek? – kérdezte Lizától este, amikor az ágyban fekve felesége pocakját simogatta meghitten.

– Arra gondoltam, hogy hétvégén meghívhatnánk ebédre. Főzök valami finomat.

– Szombaton?

– Inkább vasárnap…

– Halogatod?

– Dehogy! – kacagott fel Liza. – Csak ha vasárnap jön, akkor szombaton lesz időm sütit is sütni.

– Zserbót?

– Azt szeretnél?

– Tudod, hogy Alexnek és nekem az a közös kedvencünk.

– Igaz. De talán unalmas, ha mindig ugyanazzal traktáljuk, amikor meghívjuk vendégségbe.

– Na, álljon meg a menet! – nézett gyanakodva feleségére Martin. – Te már kifundáltál valami mást. Igaz?

– Hááát, van egy ötletem – vallotta be somolyogva Liza.

– Elárulod?

– Nem. Legyen inkább meglepetés!

– De én tudni akarom. Mégpedig most azonnal! – indulatoskodott játékosan a férfi, majd pajkosan harapdálni kezdte felesége fülét. – Ha nem árulod el, én megeszlek téged, meglásd!

– Jaj, ne egyél meg, te emberevő szörny! – ment bele a játékba Liza kacagva.

– Na, jó! Ha ilyen szépen kéred, nem eszlek meg… csak egy kicsit megkóstollak – mondta kacsintva, majd ismét beleharapott Liza fülébe.

– Martin! Ez árt a babának! – kiáltott fel most tettetett rémülettel az áldozat.

– A doki azt mondta, hogy nem árt – ellenkezett Martin.

– Te buta! Azt a szerelmeskedésre mondta, nem a harapdálásra – mosolygott Liza.

– Ja! Tényleg! – csapott a homlokára férje, majd kaján vigyor jelent meg az arcán. – Akkor szerelmeskedjünk!

Másnap reggel, munkába menet mosolyogva idézte fel magában az éjszakai hancúrt. Aztán újabb mosollyal díjazta felesége rafinált elterelő taktikáját, amivel ügyesen kiverte férje fejéből a meglepetéssütemény témáját.

„Nem baj. Legyen csak meglepetés, ha annyira szeretné!” – gondolta derűsen, majd azon kezdett morfondírozni, hogy többet kellene segítenie a házimunkában, hiszen Lizát most kímélni kellett.

Persze, ez az a téma – a terhességgel kapcsolatban az egyetlen ilyen –, amiben nem értettek egyet, de ő akkor is szeretett volna figyelmesebb, gondoskodóbb lenni. Úgy gondolta, hogy most még talán tiltakozik Liza, mert nem érzi a terhet, de később, ahogy növekszik majd benne a baba, egyre nehezebb lesz neki.

El is határozta, hogy nem hagyja, hogy a hétvégi sütés-főzés egyedül csak az asszony terhe legyen, ott fog kuktáskodni mellette, ha tetszik Lizának, ha nem.

Igen. Zsémbeskedni fog és kineveti majd. Liza szerint ez nem volt teher. És a terhesség szó sem tetszett neki. Azt mondta, hogy ő nem terhes, hanem áldott állapotban van. „És milyen igaza van” – mosolyodott el ismét a férfi. – „Áldott asszony!”

Alex

Alex éppen egy új polcot szerelt fel a szomszédasszony konyhájában, amikor megcsörrent a mobilja. Liza hívta.

– Szia, apu! Hogy vagy?

– Szia, kincsem! Remekül – felelt Alex mosolyogva, és közben csinos szomszédasszonyára kacsintott. – Éppen Adina konyhai polcát szerelem.

– Ki az az Adina?

– Az új szomszédasszonyom.

– Ja! Nem is hallottam eddig róla. És csinos? – kíváncsiskodott tréfálkozva Liza.

– Nagyon – jött egyből a vidám válasz.

– Oké! Akkor nem zavarlak tovább, csak szólok, hogy vasárnap ebédre várunk.

– Zserbó lesz?

– Jaj, apu! Nem lehet mindig zserbót enni – bosszankodott Liza. – Meglepetés lesz.

– Jól van, nem bánom – bólintott megjátszott csalódottsággal a férfi. – Akkor majd veszek magamnak a cukrászdában…

– Undok vagy – fújt bele a telefonba Liza, mint egy mérges macska –, de akkor is szeretlek.

– Én is szeretlek, kislányom.

– Tudom, apu. Akkor ne feledd a vasárnapot!

– Rendben. Megyek. Majd viszek zserbót.

– Ááá! Lökött. Nem tárgyalok veled – bosszankodott nevetve a lány. – Puszi.

Nem hagyott időt Alexnek egy újabb tréfára, kinyomta a telefont, mielőtt apja elköszönhetett volna.

– Na, ilyenek ezek a gyerekek – mondta a férfi Adina felé fordulva. – Meghívnak ebédre, aztán még a zserbót is nekem kell vinni…

– Szereted? – kíváncsiskodott mosolyogva az asszony.

– A lányomat? Vagy a zserbót?

– Az nem kérdés, hogy a lányodat imádod, le se tagadhatnád. Áradt belőled a szeretet, amikor vele beszéltél. A zserbóra gondoltam.

– Az nem kifejezés! Minden nap meg tudnám enni, de a lányom szerint nem lehet mindig zserbót falni, kell néha valami más is. Azt mondja, hogy most valami meglepetés lesz.

– Igaza van – mosolygott Adina. – De ha annyira szereted, nem kell cukrászdába menned, én szívesen sütök neked.

Alex már nyitotta volna a száját és emelte a kezét, hogy tiltakozzon, de szomszédasszonya nem hagyta szóhoz jutni.

– Ne tiltakozz! Örömmel megcsinálom. Szeretek sütni. Aztán meg az is jólesne a lelkemnek, ha meg tudnám hálálni valamivel a segítségedet. Két napja költöztem a szomszédodba, azóta folyamatosan itt szerelsz nálam, és nem vagy hajlandó elfogadni semmi fizetséget a munkádért. Ez nem járja…

– Mondtam már, hogy ez nekem nem munka, ez a hobbim. Örömet okoz, ha szerelhetek, javítgathatok ezt-azt, de otthon nincs mit csinálni. Sőt, a lányoméknál sincs dolgom, azt a lakást is rendbe raktam már.

– Én ezt elfogadom, de akkor te is fogadd el, hogy zserbót sütök neked. Így kvittek leszünk.

– Oké! – bólintott nagy komolyan a férfi. – Tudod, már majdnem egy éve üresen állt ez a lakás, amióta az a vietnámi pár hazaköltözött. Alig vártam, hogy megvegye valaki, és jöhessek hozzá szerelgetni.

– Ez az én nagy szerencsém – bólintott komolyan a nő is. – Ha te nem kopogsz be hozzám öt perccel a beköltözésem után, biztosan mindenféle szakembert hívtam volna minden egyes szög beveréséhez. Ez nagyon nem az én asztalom. Ügyetlen vagyok az ilyen dolgokban. A férjem ebben jól kiegészített, mert ő is olyan ezermester, mint te.

– Mi történt vele? – kérdezte automatikusan Alex, majd rájött, hogy kérdése talán túl indiszkrét, ezért hozzátette: – Persze, nem muszáj válaszolni… Nem tartozik rám…

– Ó, nincs mit titkoljak rajta – felelt keserű mosollyal Adina. – Elváltunk. Lelépett egy fiatalabb, csinosabb csajjal. Nevetségesen klasszikus sztori. Én negyvennyolc éves vagyok, az új asszonyka meg pont a fele. És máris babát vár…

– Sajnálom. Nem lehetett könnyű ezt átélni.

– Érdekes módon elég felemás érzéseim voltak a dologgal kapcsolatban. Amikor Tom közölte, hogy mi az ábra, határozottan megkönnyebbültem. Tudod, egy tökéletes párkapcsolatból nem szoktak csak úgy kiugrani az emberek. Ez is mutatja, hogy a miénk nem volt jó. Már évek óta csak vegetáltunk egymás mellett. Talán akkor kezdődött az egész kínlódásunk, amikor feladtuk a baba-projektet. Vagy már akkor, amikor belevágtunk…

– Nem lehetett gyereketek?

Adina csak a fejét rázta. Látszott rajta, hogy ez a téma örök fájdalom számára. Elővett egy doboz cigit.

– Nem zavar, ha rágyújtok?

– Dehogy! – mosolygott Alex, majd ő is előkapta a cigarettatárcáját. – A lányom folyton morog miatta, de én is dohányzom.

– Gyere! Üljünk le a nappaliban, ha van kedved. Ott kényelmesebben beszélgethetünk. Az a polc megvár – mutatott Adina a félkész munkára. – Kell egy kis pihenő az ezermesternek.

– Az igaz – kuncogott a férfi, és örömmel követte szomszédasszonyát a nappaliba.

– Mióta dohányzol? – kíváncsiskodott Adina.

– Három éve. De fiatal koromban is szívtam néhány évig, aztán az asszony leszoktatott.

– És miért kezdted újra?

– Elment az asszony – vonta meg a vállát Alex.

– Ti is elváltatok?

– Hát, bennünket sajnos felsőbb hatalmak választottak el – felelt komoran a férfi. Nagyot sóhajtott, majd folytatta: – Sokszor panaszkodott fejfájásra, de nagyon aktív életet élt, sose jutott elég ideje önmagára. Nem ment el az orvoshoz. Agydaganata volt. Talán megmenthették volna…

– Ó! Részvétem.

– Köszönöm. Betyár nehéz volt elfogadni, hogy egyik napról a másikra nincs többé mellettem. Tudod, a vejem édesanyja is fiatalon meghalt, vízbe fulladt. A férje nem tudta feldolgozni, alkoholista lett, aztán végzett magával. A lányom és a vejem úgy őriztek Lea halála után, mint két vérbeli fegyőr. Őket is megviselte a tragédia, és attól rettegtek, hogy én is önmagam ellen fordulok, mint Martin apja. Nem hiszem, hogy így alakult volna, mindenesetre a cigi újra felbukkant, mint egy rég elfeledett öreg cimbora. A fiatalok meg egymást támogatták a bajban. Még szorosabban összekapaszkodtak, mint korábban, így aztán valahogy hárman együtt kimásztunk a nehezéből. Pontosabban négyen, mert van vidéken egy habókos nővérem, akit csak Frida boszinak hív mindenki kislánykora óta. Na, ő is sokat segített, hogy kilábaljak a mocsárból. Majdnem egy hónapig nála laktam, olyan volt, mint valami lelki-szanatórium. Tudod, Lea még mindig piszkosul hiányzik, de megtanultam nélküle élni. És most a lányoméknak drukkolok szívvel-lélekkel, hogy legyen végre gyerekük, mert már két éve erre várnak.

– Orvosnál jártak már emiatt?

– Még nem. De azt hiszem, hogy előbb-utóbb az lesz a vége, mert nagyon szeretnének már kisbabát. Liza huszonnyolc éves, Martin harmincegy. Úgy gondolják, hogy nem várhatnak vele túl sokáig. Én nem tudom. Ma már jóval idősebb korban is vállalnak gyereket az emberek. Én még tacskó voltam, alig huszonnégy, amikor Liza megszületett. Eszembe se jutott, hogy az is probléma lehet valakinek, hogy nem jön a baba. Én inkább azon aggódtam, hogy ne jöjjön még egy, mert nem fogom tudni eltartani a családot.

– Később se akartatok másik gyereket?

– A fene se tudja. Lea szeretett volna, én húzódoztam, aztán később, amikor úgy éreztem, hogy egyenesben vagyunk, jöhet még egy lurkó, akkor meg Lea nem akarta, mert éppen tanult. Gyógymasszőr lett. Nagyon ügyes keze volt. A munka meg valahogy bedarálta ezt a gyerek-témát. Elrepültek az évek, Liza felnőtt, Lea elment… Nem lett másik gyerek.

– Nekünk egy se lett – sóhajtott most Adina egy nagyot, majd rágyújtott egy újabb cigire.

Adina

Pszichológus volt, rendszeresen hallhatott fájdalmas kitárulkozásokat, belső titkokat, mélyből fakadó vallomásokat. De az egészen más, ha valakivel magánemberként kerül ilyen helyzetbe. Itt működésbe lép a kölcsönösség elve, mert ez egyenrangú kapcsolat. Ha bizalmat kapsz, azt viszonozni kell.

Adina nem gondolta eddig, hogy egy napon majd ő is kitárulkozik egy szinte teljesen idegen férfi előtt, és megosztja vele élete legnagyobb küzdelmeit. Leszámítva természetesen a pszichológusát és a szupervizorát, akikhez a foglalkozása és lelki egészsége miatt eljárt időnként. De ezek, ugyebár, szintén nem egyenrangú kapcsolatok ilyen szempontból.

És mégis, most itt ült az új szomszédjával, akit csupán két napja ismert, és észrevétlenül csöppent bele egy ilyen beszélgetésbe. Ám Alexet valahogy nem érezte idegennek. Jólesett megosztani vele az élete történetét.

– Sokáig próbálkoztunk – folytatta hát a témát Adina néhány perc hallgatás után –, hat évig. Aztán végre terhes lettem. Akkor már túl voltam a harmincon. Ez a tény önmagában is kétségekre adott okot, aggódtam is rendesen. Aztán egy nap hirtelen erős fájdalom hasított belém és elkezdett ömleni belőlem a vér. Elájultam. Tom azonnal kórházba vitt. Elvetéltem. Mint kiderült, méhen kívüli terhességem volt, és az egyik petevezetékem olyan mértékben roncsolódott, hogy el kellett távolítani. Az orvosok szerint volt még esélyem rá, hogy újra teherbe essek, de nagyon kicsi. Mesterséges megtermékenyítést javasoltak.

– Megpróbáltátok? – kérdezett közbe Alex csendesen.

– Beszéltünk róla. Sokat. És vitatkoztunk, mert nem értettünk egyet. Igen, mindketten szerettünk volna gyereket, de azzal kapcsolatban, hogy ezért mit vagyunk hajlandóak megtenni… hát, erről más nézeteket vallottunk. Tomnak semmi se lett volna drága, és ezt most ne csak anyagi szempontból értsd! Ő noszogatott, buzdított, hogy járjak hormonkezelésekre, vessem alá magam mindenféle procedúrának, aztán ha nem jön össze elsőre, akkor próbáljam újra és újra. Én viszont ezt nem akartam. Nem szerettem volna kísérleti nyúl lenni, de legfőképpen nem akartam szembemenni a természettel. Tudod, a korom miatt nagyobb volt az esélye annak, hogy betegen születik már az első gyermekem is, ha ki tudtam volna hordani, mint egy fiatalabb anya esetében. De ha kiderült volna a magzatról, hogy beteg, akkor sem vetettem volna el. Mégpedig ugyanazért, amiért aztán nem vállaltam a mesterséges megtermékenyítést sem. Mert azt gondolom, hogy azt és úgy kell elfogadni és szeretni, amit és ahogyan a természet vagy a Jóisten adja. Emberek vagyunk, szerintem nem szabad istent játszanunk, nem szabad életről-halálról döntenünk, az nem a mi dolgunk.

– Egyetértek veled – bólintott Alex. – Valahogy én is hasonlóan gondolom.

– Tom viszont sose volt képes ezt megérteni, és a lelke mélyén elfogadni sem. Ő egyértelműen a mai napig engem hibáztat azért, mert nem lett gyerekünk, mert szerinte csak ültem a fenekemen és vártam a csodát. Még a múlt héten is az orrom alá dörgölte a dolgot, pedig már fél éve elváltunk. Felhívott csak azért, hogy közölje, az új felesége bezzeg hajlandó gyereket szülni neki. Máris úton van a baba, lehet gratulálni.

– Én meg azt nem értettem soha, hogy miért van szükségük egyes embereknek ilyen primitív szurkálódásokra – csóválta a fejét a férfi, miközben elnyomta a cigarettáját.

– Valamikor régen nem ilyen volt ő sem – ráncolta a homlokát Adina elgondolkodva. – Ez a sikertelen baba-sztori nagyon kiforgatta önmagából. Azt hiszem, hogy a férfiasságát érezte megkérdőjelezhetőnek addig, amíg nem tudott utódot felmutatni. És talán a saját létének az értelmét is…

– Egészen úgy beszélsz, mint egy pszichológus – nevetett fel Alex.

– Pszichológus vagyok – nevetett a nő is.

– Ó! Bocsánat! – visszakozott megilletődötten a férfi. – Nem sértésnek szántam. Nem tudtam…

– Nem vettem annak. Tudom, hogy egy kicsit talán másképpen jár az agyunk, mint az átlagembernek, aki „csupán” megéli az érzéseit. Mi meg emellett még analizáljuk is. Ok-okozati összefüggéseket keresünk. Mindezzel együtt, láthatod, hogy a pszichológus is ember és esendő. Neki is vannak problémái, fájdalmai, hibái, ballépései.

– Hát, én csak egy egyszerű, társasházi közös képviselő vagyok. Ritkán elemzem az érzéseimet. De persze amikor Lea meghalt, Liza azonnal pszichológushoz vitt. Kár, hogy nem hozzád…

– Ne bánd! Akkor munkakapcsolatunk lenne, nem süthetnék neked zserbót, és te se szerelgethetnél nálam éjjel-nappal – felelt kacagva Adina.

– Éjjel-nappal? Éjszakai műszakra is igényt tartasz?

– Én nem, de nézz ki az ablakon! Amíg mi itt elcsevegtük az időt, addig szépen besötétedett.

– Az anyja! – kapott a fejéhez Alex, majd rögtön fel is pattant. – A konyhád meg még romokban áll. Megyek és befejezem legalább azt az elkezdett polcot.

– Ráér holnap is…

– Nem szokásom félbehagyni azt, amit egyszer elkezdek. Szóval, most már nyugodtan elmondhatod, hogy éjjel-nappal itt robotolok nálad… Persze, önként és dalolva – tette hozzá nevetve, majd kivonult a konyhába, hogy tényleg befejezze a megkezdett munkát. És dalolt is hozzá.

Adina mosolyogva ült le mellé egy konyhai székre, és valami olyan jóleső melegség járta át a lelkét, amit valamikor nagyon-nagyon régen érzett utoljára. Talán gyermekkorában. Amikor az édesanyja vacsorát készített, miközben ő a házi feladatával bíbelődött a konyhaasztalnál, édesapja pedig az örökké elhangolódó rádiót bütykölte. Bár mindhárman mással foglalkoztak, mégis együtt voltak és figyeltek egymásra. A kis Adinának eszébe sem jutott bevonulni a szobájába, hogy a szép íróasztalánál írja meg a leckét. Ha elakadt a feladattal, segítettek neki. Vagy hallgathatta édesanyja csendes dúdolását, és édesapja favicceit.

A szeretet ölelte körül őket annak idején abban a kis helyiségben. És most, sok-sok évvel később, egy másik kis konyhában újra megjelent ez az érzés. Bátortalan lángja kedvesen cirógatta a felnőtt Adina lelkét.

„Hatalmas szerencsém van ezzel a szomszéddal” – gondolta –„ és nem a szerelések, javítások miatt, hanem azért, mert ennyire szerethető és szeretni tudó ember.”

– Mit mosolyogsz? – kérdezte Alex, amikor végzett a polccal és ránézett szomszédasszonyára. – Nagyon elszúrtam valamit?

– Dehogy! Éppen ellenkezőleg. Szerintem nagyon jól csinálod, amit csinálsz… mindent.

Alex szemöldöke megemelkedett. Nem értette, hogy ezzel most mit akar mondani a nő.

– Örülök, hogy te vagy a szomszédom – sietett megmagyarázni Adina. – Csak ezért mosolyogtam.

– Ja! – derült fel most a férfi arca is. – Annak én is nagyon örülök. Jó sok szerelnivaló van nálad – mondta és nagyot kacsintott hozzá.

– Csak ezért? – mímelt elszontyolódást a nő.

– Hát, az se hátrány, hogy jó kávét főzöl, és lehet veled beszélgetni, és kedves vagy, és csinos, és állítólag még zserbót is tudsz sütni…

– Nem csak állítólag. Hamarosan meg is kóstolhatod.

– Már alig várom – vigyorgott teli szájjal Alex. Aztán váratlanul egy puszit nyomott Adina homlokára. – Jó éjt, kedves! Holnap is jövök.

– Jó éjt neked is! – felelt Adina, és az ajtóig kísérte a férfit. Aztán, a csukott ajtó mögött állva még sokáig simogatta homlokán Alex puszijának az emlékét.

Maja

Maja napja nehezen indult, majdnem elkésett a munkahelyéről, mert lerobbant a busz, amivel ment. Három megállónyira volt az utazási irodától, ahol dolgozott, ezért úgy döntött, hogy gyalog folytatja az utat. Kapkodta is a lábát rendesen, hogy ne legyen gond, mert aznap ő nyitott. Aztán, amikor a délutános kolléganője megkérte, hogy maradjon bent helyette zárásig, úgy érezte, hogy sose lesz vége ennek a szerencsétlen napnak.

Este, a zárás előtti percekben még beesett két suhanc, és gyakorlatilag az összes lehetőséget végignézték, amit az iroda ajánlani tudott. Maja látta rajtuk, hogy a legolcsóbb útra se lenne pénzük, csak álmodoznak, éppen úgy, mint ő. Hát, készségesen válaszolgatott nekik, megmutogatta a prospektusokat és együtt álmodozott velük.

Igen, az álmodozás nagyon jól ment neki. Még csecsemőkorában meghaltak a szülei egy autóbalesetben. A nagymamája nevelte fel vidéken, pénzük sose volt sok, mindig éppen csak annyi, ami a legszükségesebb dolgokra elég. A nagyi szokta mondani neki, hogy szerencsére az álmodozás ingyen van, és még csak nem is fáj senkinek. Maja persze érezte, hogy ez sántít egy kicsit, mert neki bizony fájt néha az ábrándozás. Az álmok elérhetetlensége szívszorongató tudott lenni. Ennek ellenére nem adta fel, és tovább kapaszkodott beléjük. Más lehetősége úgysem maradt, miután a nagyi is elment négy éve, magára hagyva őt.

Az álmait követte akkor is, amikor eladta a falusi házukat és beköltözött a nagyváros egyik albérletébe. A házért kapott pénzt bankba tette, lekötötte, és bízott benne, hogy nem veszít az értékéből. Francia szakos nyelvtanári diplomája még egészen friss volt, de ezzel sem sokra ment, mert nem igazán kerestek franciatanárt sehol. Mivel álmai leginkább utazásokról szóltak, igyekezett ilyen irányú munkát keresni magának, ha már a saját szakmájában nem járt sikerrel. Így kötött ki annál az utazási irodánál, ahol jelenleg is dolgozott.

Miután két évet lehúzott az irodában, a főnöke meglepte egy ajándékutazással. Maja ekkor lépte át életében először az országhatárt. Rövid út volt, csak öt nap, amiből oda is, vissza is majdnem egy-egy napot elvett a buszozás, számára mégis feledhetetlen élmény volt. Ekkor ismerkedett meg Erikkel. Egymás mellett ültek a buszon és végigbeszélgették az utat. Erik is éppen olyan csóró volt, mint Maja, a szülei ajándékozták meg ezzel a kiruccanással friss orvosi diplomájáért.

A két fiatal annyira megkedvelte egymást a hosszú út alatt, hogy már egy párként jöttek haza. Maja Erikkel csókolózott életében először. Közelebb azonban nem engedte magához. A fiú próbálkozott többször is, de a lány úgy őrizte szüzességét, mintha az élete múlna rajta. Bár szinte minden téren jól megértették egymást, ez a téma mégis rendszeres konfliktusforrás volt a kapcsolatukban.

Maja nagyon kedvelte a fiút, de úgy érezte, mégis hiányzik valami ahhoz, hogy a szívszerelmének tekintse. Maga sem tudta, hogy mi. Sosem volt azelőtt szerelmes. Még diákkorában fordult elő, hogy néha, rövidebb időkre fellángoltak benne az érzések egy-egy osztálytársa iránt, de hamar ki is hunytak. Erik volt az első komoly fiú az életében. Az első, akivel csókolózott, az első, akivel együttjárt. De azt mégsem tudta elképzelni, hogy Erik legyen az első, akivel szeretkezik. Álmaiban valami más élt az első alkalommal és az egyetlen nagy Ő-vel kapcsolatban. Ezért nem volt hajlandó arra sem, hogy összeköltözzön vele, pedig gazdaságosabb lett volna, ha csak egy albérletet fizetnek ketten. Így viszont maradt a laza kapcsolat és a heti egy-két randevú.

– Nagyon nehéz dönteni – hozta vissza a valóságba Maját az egyik srác hangja. – Köszi szépen a segítséget. Lehet, hogy máskor még visszajövünk. Szia!

– Szívesen. Sziasztok! – búcsúzott ő is a két fiataltól, majd rögtön be is zárt utánuk.

Rendet rakott, felsöpörte az irodát – ez mindig annak a dolga volt, aki zárt –, aztán összeszedte a cókmókját és elindult hazafelé. Több mint tíz percet álldogált a buszmegállóban, de a busznak se híre, se hamva nem volt.

– Pff! Vacak egy nap – dohogott magában, majd úgy döntött, hogy tesz ellene. Az utazási irodától néhány saroknyira volt egy mozi. Miért ne nézhetne meg egy filmet? Nem árt néha egy kis kikapcsolódás, főleg egy ilyen hosszúra nyúlt nap után. Beült hát a moziba, és hagyta, hogy teljesen ellazítsa egy idétlen vígjáték.

A film után, a moziból kifelé menet beleütközött a két srácba, akik zárás előtt az utazási irodában jártak. Mosolyogva üdvözölték egymást. Odakint már teljesen sötét volt. Maja szaporán szedte a lábát, mert nem szeretett sötétben egyedül kóricálni az utcán.

A buszmegállóhoz át kellett vágnia egy kis parkon. Nappal igen barátságos volt, játszótérrel, fákkal, de ilyenkor ijesztőnek tűnt. A lány hangosan felsikoltott, amikor az egyik fa mögül váratlanul elé ugrott két alak. Aztán vadul kalapáló szívvel szinte hisztérikusan nevetett fel, amikor felismerte az alakokban a korábbi két suhancot.

– Jaj! Csak ti vagytok? A szívbajt hoztátok rám – mondta kicsit megkönnyebbülve.

– Pedig nem akarunk semmi rosszat – suttogta az egyik fiú.

– Nem bizony – helyeselt a másik vigyorogva. – Nagyon is jót akarunk.

Majának balsejtelme támadt, de nem volt ideje kérdezősködni vagy védekezni, mert a srácok pillanatok alatt leteperték a földre, és amíg egyikük befogta a száját és szorosan lefogva tartotta, addig a másik letépte róla a szoknyát, bugyit és vadul beléhatolt.

– Baszki! Ez még szűz! – hörögte kéjesen, majd újra és újra felnyársalta a lányt, és olyan erővel döfködte, hogy Maja az ájulás határán állt, amikor a fiú újabb hörgés kíséretében elélvezett.

Nem volt ereje tiltakozni vagy kiáltozni, de még mozdulni sem, amikor a srácok cseréltek. A második roham talán már nem is fájt annyira. Csak a szíve, a lelke zokogott hangtalanul.

Amikor mindketten végeztek vele, magára hagyták. Összetörve, vérezve, megalázva, megtépázva, megerőszakolva. És nem jött arra senki, hogy segítsen. Bár talán, ha jött volna, akkor sem segít.

Majának fogalma sem volt róla később, mennyi ideig feküdt félpucéran a földön és hogyan tudta aztán összeszedni magát annyira, hogy buszra szálljon és hazamenjen. Otthon órákig áztatta magát a kádban. Megpróbált lemosni magáról minden mocskot és megpróbált feledni.

Másnap reggel beteget jelentett, és mivel csütörtök volt, péntekre is kikérte magát. Négy napja volt rá, hogy visszazökkentse az életét a rendes kerékvágásba. És négy napot adott magának arra is, hogy eldöntse, mit tegyen az ügyben.

Tudta, hogy a rendőrségre kellett volna mennie egyből, még akkor éjjel, sőt, talán már a helyszínre ki kellett volna hívnia a rendőröket, de ott, abban az állapotban képtelen volt gondolkodni. A szégyen olyan erősen kötötte gúzsba, hogy csak a menekülésre volt képes. Elmehetett volna másnap is a rendőrségre, hogy feljelentse az elkövetőket, de még akkor sem tudott felülemelkedni szégyenén.

Nagymamája azt mondta, hogy ha egy lányt megerőszakolnak, az a lány szégyene, arról legalább annyira tehet ő is, mint a támadója, mert kellette magát, mert úgy öltözködött, úgy viselkedett, hogy felhergelje a férfiakat. Bár Maja nem érezte úgy, hogy kihívóan viselkedett volna a srácokkal, egyszerűen csak kedves volt velük, mint mindenki mással, mégis képes volt önmagát hibáztatni a történtekért.

Liza

– Martin, most komolyan kuktáskodni akarsz? – kérdezte Liza mosolyogva, amikor meglátta férjét a konyhai kötényében.

– Igen. Mondtam, hogy segítek. Nem engedhetem, hogy mindent egyedül csinálj!

– Érdekes, eddig a konyha tájára se jöttél, csak ha enni akartál. Mindig elboldogultam egyedül.

– Hát, ismersz. Ez a negatív oldalam. Totális konyhai antitalentum vagyok.

– Csak azért, mert nem is próbálkoztál eddig – mosolygott párjára megértő szeretettel Liza. – De most mi változott?

– Hát… az, hogy jön a baba – kezdte Martin. – Szóval, felelősséget kell vállalnom érte, és rád is jobban kell vigyáznom. Hogy kevesebb terhed legyen…

– Martin, ezt már megbeszéltük. Nem vagyok beteg, sem rokkant. A baba pedig nem teher. És a sütés, főzés sem gond, éppen úgy, ahogy eddig sem volt az. Szóval, mi változott?

– Semmi – felelte szemlesütve a férfi, aki pontosan tudta, hogy ezt fogja hallani. – Szeretlek. És tényleg szívesen segítenék. Ideje, hogy átlépjek ezen a régi, idétlen korlátomon.

– Rendben – biccentett Liza, majd vidáman párja kezébe nyomott egy rövid pengéjű kést és egy tálat. – Akkor, légy szíves, hámozz egy kis krumplit!

Martin megszeppenten álldogált egy darabig, amíg Liza meg nem kegyelmezett neki, és kacagva megmutatta, mit hogyan csináljon.

A férfi édesanyja valami rejtélyes okból igyekezett teljes mértékben megkímélni fiát a konyhai „borzalmaktól”, legalábbis ezt mondta. Ő személy szerint gyűlölte a sütést, főzést, és nehéz volt elhitetni vele, hogy vannak olyan emberek, akik ezt élvezik. Martin gyermeki kíváncsiságát annak idején aztán hamar lekötötte más téma, ezért tökéletesen járatlan maradt konyhai ügyekben. Liza tudta mindezt, és el is fogadta, ezzel együtt szerette a párját. Tudta, hogy nem férfiúi gőg tartotta távol Martint a konyhától, hanem anyja szelleme. A férfi ezen a területen kívül bármilyen házimunkában a segítsége, egyenrangú partnere volt, Liza pedig kifejezetten szeretett a tűzhely körül tüsténkedni, így aztán ebből sosem volt konfliktus közöttük.

Martin mindkettejük számára meglepően könnyen belerázódott a kukta szerepébe, és nagyon élvezték a közös munkát. Alig múlt 11 óra, és már készen is voltak a kétfogásos ebéddel.

– És a desszert? – kérdezte a férfi, amikor az asztalt terítették. – Ígértél valami meglepetést…

– Nem láttad a hűtőben? – kérdezett vissza Liza csodálkozva. – Azt már tegnap megcsináltam.

– Nem vettem észre.

– Ja, persze, mindig elfelejtem, hogy a férfiaknak csőlátásuk van.

– Csőlátás? – vonta fel szemöldökét Martin.

– Igen. Ne vedd zokon! Ez nem negatív minősítés, puszta tény. A férfiak leginkább csak azt látják, ami az orruk előtt van, a nőknek sokkal jobb a periférikus látásuk.

– Hogy te miket tudsz! – vigyorgott a férfi. – Na, jó, megyek és megpróbálok periférikusan körülnézni a hűtőben.

– Torta? – kérdezte csodálkozva egy perc múlva.

– Igen – bólintott mosolyogva Liza. – Mert abban kényelmesen elfért a meglepetés.

– Micsoda? Elárulod?

– Valami olyan, amiből apa rá fog jönni, hogy babánk lesz.

– Hát, ha ő is csőlátó, akkor nem biztos, hogy észreveszi.

– Ugyan már, Martin! Nem azt mondtam, hogy a férfiak tökkelütöttek – nevetett fel az asszony. – Amint felvágjuk a tortát, apa orra elé kerül a meglepi, ő pedig képes lesz levonni a megfelelő következtetéseket.

– És miért nem lehet nyíltan megmondani neki?

– Jaj! Férfiak!

– Most mi van? – pislogott értetlenül Martin, ám válaszként csak egy kézlegyintést kapott.

Nem faggatózhatott tovább, mert a következő percben betoppant Alex, és kezdetét vette a vidám hangulatú családi ebéd.

– Liza! Ebben a tortában van egy cucli – mondta meglepetten Alex, amikor végre terítékre került a desszert.

– Tudom, apa. Én tettem bele – kacsintott Liza.

– Miért? Vagyis… Akkor… Lehet, hogy… – habogott a férfi. – Szóval nem véletlen?

A fiatalok csendesen mosolyogva csóválták a fejüket.

– Gyerekek, nektek babátok lesz? – kérdezte lelkesen Alex.

– Igen – bólogattak most mindketten.

– Nahát! Ez aztán a meglepetés! Jaj, de örülök! Gratulálok! És mikor? Hogyan? Vagyis, butaságokat kérdezek, csak nagyon váratlanul ért a dolog… Mit lehet tudni?

– Héthetes a csöppség, így, ha minden jól megy, akkor karácsonyi baba lesz – közölte vele büszkén Martin.

– December 23-ra vagyok kiírva. Tréfásan azt mondta az orvos, hogy az lesz az a nap, amikor biztosan nem születik meg a baba – nevetett Liza. – Mesélte a doki, hogy sok szülő teljesen beleéli magát az előre kalkulált dátumba, mintha kőbe lenne vésve, pedig az csak egy tájékoztató jellegű adat.