Harmat
Budapest, 2025

Copyright © 2009 by Gary Chapman
Originally published in English under the title: Love is a Verb
by Bethany House, a division of Baker Publishing Group,
Grand Rapids, Michigan 49516, U.S.A.

Hungarian edition © Harmat Kiadó, 2012, 2017
All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Első kiadás 2012, második kiadás 2025

Fordította: Hamerli Nikolett

ISBN (epub) 978 963 288 219 2

ISBN (mobi) 978 963 288 551 3

Derek és Amy Chapmannek,

akik életükkel is példázzák, hogy
a szeretet cselekvést jelent.

Köszönetnyilvánítás

Hálával tartozom mindazoknak, akik megosztották velem történeteiket a szeretetről. Az ő közreműködésük nélkül ez a könyv nem születhetett volna meg. Végtelenül hálás vagyok Jim Bellnek, aki a kezdetektől fogva segítette e könyv létrejöttét, és oroszlánrészt vállalt a történetek összegyűjtésében. Bízom benne, hogy mind őt, mind e kötet közreműködőit jóleső megelégedéssel tölti el a tudat, hogy munkájuk segít másoknak is felfedezni a szeretetben rejlő erőt. Köszönettel tartozom továbbá azoknak a szerkesztőségi és kereskedelmi szakembereknek, akik munkájukkal segítették e kötet megjelenését: Kyle Duncannek, Tim Petersonnak, Julie Smithnek, Ellen Chalifoux-nak, Donna Carpenternek és Jeanette Littletonnak.

Magamról szólva elmondhatom, hogy nagyszerű fiúval és mennyel vagyok megáldva: Derekkel és Amyvel, akiknek házasévei ékes példaként szolgálnak arra, hogy mit is jelent szeretni. Prágában kötött házasságuk első napjától az antwerpeni, majd később a Texas állambeli austini lelkészi szolgálatig életük minden perce mások segítésével telik. Bízom benne, hogy példájuk egyre több és több követőre talál az idők során. E célból ajánlom nekik ezt a könyvet.

Gary D. Chapman
Winston-Salem, Észak-Karolina

Tartalom

Előszó (Gary Chapman)

Határtalan szeretet (Tamara Vermeer)

A burgonyafiaskó (Eileen Roddy)

Az elcserélt gyermek (Louise D. Flanders)

Egy bögrényi törődés (Steven L. Brown)

A vád: szürcsölés (Doris E. Clark)

A feledhetetlen ölelés (Rebecca Willman Gernon)

Kinek a tengerpart, kinek a hegyvidék (Sheila Farmer)

A kislány, aki felforgatta az életemet (Laurie A. Perkins)

Kutya-macska házasság (Emily Osburne)

Ajtó a szeretetre (Betty J. Johnson Dalrymple)

A karácsonyi csoda (Loretta J. Eidson)

Gyerek kontra kosárlabda (Kevin Lucia)

Van visszaút (Sudha Khristmukti)

A csokoládénál is jobban (Midge DeSart)

Ki kerekedik fölül? (Laura L. Bradford)

Elvesztett és megtalált nővéreim (Sarah B. Hawkins)

Fényes vértű lovagom (Leslie J. Payne)

Springfield szívverése (Jon Hopkins)

Ami a szemnek láthatatlan (Barbara L. Scott)

Egy sebzett szív gyógyulása (Amy Chanan)

Molly világába lépve (Elsi Dodge)

Szólíts csak Bébinek! (Donna Smith)

Mikor Sara szabaddá tett (Nancy Page Sheek)

Jóban-rosszban (Sheila Farmer)

Hétköznapi kalandok a mamával (Faith Waters)

Próba szerencse (Billy Cuchens)

Nem körülöttem forog a világ (Christine McNamara)

A fiam választása (Ann Varnum)

Az elismerés kincsesládája (Pamela Dowd)

Fagyos földnek új virága (Gena Bradford)

Viszonzás nélkül (Katherine J. Crawford)

A nap, amikor a férjem a halálomat kívánta (Laquita Havens)

A mosogatógép hadművelet (Susan Stanley)

A haszontalan kiscica (Nancy J. Farrier)

Búcsúzz szíved úrnőjétől! (Jennifer Devlin)

Fele-fele alapon? (Sandy Cathcart)

Gazdagságban, szegénységben (Chris Wright)

Megéri az árát (Jacquelyn Sandifer Strange)

A Virágos köz új hajtása (Connie Pombo)

A szeretet ajtaja (Nora Peacock)

A kötet közreműködői

Előszó

„A szeretet mozgatja a világot.”

„Csak szeretned kell!”

„A szerelem elveszi az ember eszét…”

Emberemlékezet óta próbálják megragadni a szónokok, költők, dalszerzők és filmkészítők, hogy miben is áll a szeretet. Mozifilmek és tévéműsorok születnek sorra a szerelem utáni vágyról és a beteljesülésről. A reklámok termékeik népszerűsítésére használják fel ezt az erős érzelmet. Sokszor úgy tűnik, egész világunk a szeretet és a szerelem körül forog.

Legyen szó házasságról, családról vagy barátságról, a szeretet óriási hajtóerő, és nem meglepő, hogy olyan előkelő helyet szánunk neki az életünkben. A legbölcsebb könyv, amelyet valaha olvastam, a Biblia arról tesz tanúságot, hogy Isten maga a szeretet.

Kevés érzelem érhet fel azzal a határtalan izgalommal, amit a szerelem kelt bennünk, amit egy mély barátság vagy egy családtag odaadó támogatása ébreszt a szívünkben. Nem csoda, hogy a szeretetre alighanem minden másnál jobban vágyunk. A hétköznapok megpróbáltatásait sokkal könnyebben átvészeljük, ha tudjuk, hogy szerető emberek vesznek minket körül, akikre mindig számíthatunk, és akik feltétel nélkül támogatnak.

Minthogy esendő emberek vagyunk, a kapcsolataink nem mentesek a fájdalmaktól. A tévében és a mozivásznon látottaktól eltérően a valódi konfliktusok nem oldódnak meg fél óra vagy egynéhány epizód leforgása alatt. Néha a körülmények, máskor maguk az emberek állnak a szeretet útjába.

Az eufória törvényszerűen alábbhagy az esküvő után, és idővel talán a romantikus érzések is elenyésznek. Egy komolyabb nézeteltérés, és máris ellenségessé válik a légkör.

Néha a probléma a nem megfelelő kommunikációból fakad. Máskor a légből kapott elvárásokból. És olykor, az igazat megvallva, sejtelmünk sincs, mi fán terem a szeretet. S amikor a helyzet rosszra fordul, sokan egyszerűen odébbállnak… megtört szíveket hagyva maguk mögött.

Lelkészként és tanácsadóként is számtalan ilyen esettel találkoztam már. A házasságba belefásulva az egyik fél enged a kísértésnek, hogy megtudja, a fű valóban zöldebb-e valaki más kertjében. Szülők és gyermekek távolodnak el egymástól egyszerű félreértések miatt. Akad, aki magányosan ül a templomban, vagy odahaza kuksol egymagában, mert elvesztett egy barátot, és sebzettségében fél megnyílni újra.

Túl sokszor láttam már, hogy valaki időnek előtte lemond a szeretetről. Attól, hogy kisétálunk egy kapcsolatból, még nem oldódik meg a probléma, nem kapjuk meg a vágyott feloldozást, és nem lesz könnyebb az életünk. Inkább csak tetézzük a bajt azáltal, hogy szőnyeg alá söpörjük a sérelmeket, és másokra mutogatunk.

Mi lenne hát a válasz a szeretet kihívásaira? Ahhoz hogy a szeretet hosszú életű legyen, és állja az élet megpróbáltatásait, nem elég, hogy csupán pozitív érzelmekből álljon. Olyasvalaminek kell lennie, amit teszünk. Tetteinkkel kell bizonyítanunk a szeretetünket a társunk, a családtagjaink, a barátaink, az ismerőseink, és igen, még az ellenségeink iránt is.

Erről szól ez a könyv. Oldalain olyan emberek történeteit olvashatjuk, akik épp olyanok, mint mi, mindannyian. Emberekét, akik megküzdöttek az eléjük gördülő akadályokkal, akik elfogadták a „citromot”, ami az élettől jutott nekik, hogy édes nektárt készítve belőle azzal csillapítsák érzelemszomjukat. Olyan sikertörténetek ezek, amelyek arra bátorítanak mindannyiunkat, hogy ne adjuk fel a reményt, hanem álljunk fel, és próbáljuk meg újra.

A kötet lapjain találkozhatunk:

•Dorisszal, aki tollat ragadott, hogy kiadja magából dühödt indulatait, amikor úgy érezte, hogy egy kanál vízben meg tudná fojtani a férjét.

•Faithszel és Louise-zal, akiknek azzal kellett szembesülniük, hogy szeretett anyjuk testébe egy idegen költözött.

•Sarah-val, aki maga mögött akarta hagyni a múltat, és vele együtt a nővéreit, valamint Laquitával, aki negyvenévi házasság után szeretett bele a férjébe.

•Kevinnel, aki megtanulta, mit jelent a másokért hozott igazi áldozat, és azt is, hogy mi nem az.

•Sudhával, aki egy öngyilkos hajlamú idegent talált a küszöbén, és Laurie-val, akinek tüskés sövényén rést talált a szeretet.

•Stevennel, aki egy bögre forró kávéval melengette meg a szívét, és Tamarával, aki felfedezte magában az erőt, hogy jobbá tegye egy kevésbé szerencsés embertársa életét.

•Rebeccával, akinek édesapja képtelen volt kimutatni az érzéseit, és Eileennel, aki viszont túl erőteljesen juttatta kifejezésre őket.

•Midge-dzsel, a feleséggel, aki csokoládéra vágyott, de keserű szájíz jutott neki.

•Lorettával, aki fájdalmas választás elé került, mikor azt kívánták tőle, tagadja meg a fiát, aki súlyos bűnt követett el.

•Pamelával, aki szívének kincseit végül egy ezüstládika fedele alatt lelte meg.

A következőkben ők, és még vagy kéttucatnyian osztják meg történetüket arról, hogyan küzdötték le a szeretet útjában álló akadályokat. Példájuk lenyűgözőbb, mint bármilyen kitalált, hollywoodi történet. Beszámolóikat olvasva könnyen magunkra ismerhetünk, és átérezhetjük örömüket és bánatukat.

Minden történet végén egy-egy kulcsfontosságú tényezőre hívom fel a figyelmet, amelyek hozzájárulhatnak ahhoz, hogy kapcsolataink erősebbé és stabilabbá váljanak. A történetek mindannyiunkat arra ösztönöznek, hogy saját életünkben is átéljük és megvalósítsuk azt a szeretetet, amely akkor is megmarad, mikor a kapcsolat kezdeti varázsa már elhalványult.

Szeretnénk, hogy a kapcsolataink a lehető legjobban alakuljanak? Akkor lássunk munkához! A szeretet nem azon múlik, hogy kit szeretünk, nem arról szól, hogy mások milyenek, hogyan viselkednek velünk, esetleg mit tesznek azért, hogy értékeljük őket. A szeretet velünk kezdődik, és nem elsősorban azzal, amit mondunk vagy érzünk – hanem a tetteinkkel. Hiszen a szeretet cselekvést jelent.

–Gary Chapman

Határtalan szeretet

Egy nap Tony besétált az irodánkba, ahol Tim, a férjem hadirokkant veteránoknak nyújt tanácsadást. Ragyogó mosoly ült az arcán. Kopasz, csont és bőr férfi volt a negyvenes évei vége felé, alig magasabb a tizennégy éves lányomnál. Mégis olyan elbűvölő volt, olyasfajta bájjal, aminek bizonyára az anyja sem tudott ellenállni, még akkor sem, ha csínytevésen kapta a fiát. Félig kuncogó, könnyed nevetése engem is nevetésre ingerelt – egyszerűen nem tudtam ellenállni neki. Első találkozásunk rövid volt, és akkor még nem sejtettem, milyen mély nyomot hagyott bennem.

Néhány nappal később Tim megkérdezte tőlem: – Emlékszel Tonyra?

– Persze – válaszoltam a napi postát válogatva.

– Hadd meséljek kicsit róla. Tony HIV-pozitív, és miután túlélte a Katrina hurrikánt, áttelepítették ide, Denverbe, és úgy tűnik, teljesen egyedül van. Hajléktalan volt, de nemrég talált magának egy menedékotthont. Csakhogy súlyos betegen egy üres lakásban él. Még ágya sincs, a padlón alszik.

Még ágya sincs – ott van ágy nélkül, betegen. Ezek a szavak visszhangoztak a fejemben. Nincs ágya, nincsen ágya. Elképzeltem, ahogy az az apró ember a földön kucorog. Máskor is hallottam már efféle reménytelen helyzetekről, és olyankor mindig összeszorult a szívem. De ez most olyan volt, mintha valaki megrázna, és rám kiáltana: – Még ágya sincs! Nézz körül, mi mindened van!

A mi családunk mindig is előszeretettel segítette a kevésbé szerencséseket – karácsonyi ajándékokat osztottunk a nélkülözőknek, ételt hordtunk a betegek családjának, pénzzel támogattunk afrikai gyerekeket. De ez mind „biztonságos” útja volt a segítségnyújtásnak, ami után jóleső érzéssel haza lehetett menni. Az életünk soha nem fonódott össze az övékkel.

Összeszorult a gyomrom, annyira megrendített Tony története. Az járt a fejemben, hogy muszáj szereznem egy ágyat. Nem tudom, ez alkalommal miért éreztem úgy, hogy cselekednem kell. Azt is tudtam, hogy vadonatúj ágyat kell szereznem. Valamiért el akartam halmozni szeretettel ezt az embert. De bármilyen erős késztetést éreztem, hogy segítsek rajta, mégis azon tűnődtem, mibe is készülök belekeveredni. Soha azelőtt nem tettem ilyesmit.

Elvittük hozzá az ágyat az új ágyneművel, amelyet a lányaimmal választottunk. Eléggé ideges voltam. Tony az ágyra ült, a huzatot simogatta és mosolygott. Aztán úrrá lettek rajta az érzelmek, és zokogásban tört ki. Gyönge testét rázta a köhögés.

– Köszönöm. Nagyon köszönöm! Nem tudom, mit mondhatnék. Én… én… – szavai könnyekbe fúltak. Úgy tűnt, ez az ágy reménysugár volt számára egy rettentő sötét és mély verem fenekén. Valamiféle hálás zavarodottsággal nézett ránk. Nem tudom, hogyan írhatnám le másként a tekintetét. Hiszen nem is ismert minket.

– Tony, kedves! Mi folyik idebent? – Juanita, Tony idős szomszédasszonya lépett be az előszobából. – Csak látni akartam, mi van itt. Ha tudom, hogy vendégei vannak, magamra kaptam volna valami rendesebb ruhát.

Juanita meglátta az ágyat, aztán Tonyra nézett, és őszülő fejét csóválva így szólt:

– Látja, kedveském, megmondtam én, hogy Isten megsegíti. Meghallgatta az imáit, bizony meg!

Családtagjaink és barátaink rögvest követték a példánkat – új edények, tányérok, törülközők, mikrosütő, pénz – amit csak Tony kívánhatott! És a tetejébe Laurie, a nővérem új bútorokat vett neki! Nem elhasznált kacatokat, hanem vadonatúj, szép bútorokat, hozzáillő szőnyeggel.

– Laurie – fordultam hozzá –, egy kicsit nyugtalanít, hogy ennyi pénzt költesz Tonyra. Még csak nem is ismerjük őt, és az is lehet, hogy túlad a bútorokon, vagy kirabolják, vagy…

– Én ezt meg akarom tenni, bármit is tesz velük – válaszolta a nővérem mosolyogva. Hát nem határtalan a szeretet?

Egy nap felhívtam Tonyt, érdeklődtem, hogy érzi magát. Ő mindig mindenből a jót emelte ki. – Ami azt illeti, egész jól vagyok. Igen, egész jól vagyok ma. Tudta, hogy holnap van a születésnapom?

– Tony, hát ünnepeljük meg!

Másnap sokadmagammal állítottam be Tonyhoz. Eljöttek a szüleim, a lányom, sőt még az egyik barátnője is. Színes papírokba csomagoltuk a megmaradt adományokat, és vittünk tortát. Tony a kanapén ült, szorosan a szüleim között, és potyogtak a könnyei. – Még soha nem volt ilyen szülinapi bulim! Tudják, tizennégyen voltunk testvérek.

Semmit sem tudtam a családjáról. Hol lehetnek most a testvérei? Apránként kerültek elő múltjának darabkái.

Ahogy hazafelé tartottunk, a lányom barátnője mosolyogva nézett ki a kocsiablakon, és azt mondta: – Ez volt életem legjobb napja.

Egy másik alkalommal, amikor meglátogattam Tonyt, hogy egy kis ételt vigyek neki, láttam, hogy a csomagolópapírokat, amelyekben az ajándékokat kapta, mind kiragasztotta a falra.

Aztán az állapota rosszabbra fordult. Sűrű mellkasi fájdalmai voltak, és egyre nehezebben lélegzett. Egy hétfő reggel rátelefonáltam.

– Ezen a hétvégén háromszor jártam a kórházban, Tamara – mondta. – Borzasztóan szúr a mellkasom.

– Jaj, Tony! – szörnyülködtem. – Hogy tudott bemenni?

– Busszal, de egy mérföldet gyalogolnom kellett a megállóig. Azt mondták, nem találtak semmit, és hazaküldtek, de nem lettem jobban, úgyhogy még kétszer visszamentem.

Még csak haza sem szállították a kórházból – egyszer sem! Fel voltam háborodva. Nekem ott a családom, meg az autó, engem mégsem eresztenének csak úgy szélnek, ebben biztos voltam. Tony egyes-egyedül volt ezen a világon, senki sem törődött vele.

Világossá vált, hogy nem mehet egyedül orvoshoz, ezért Tim és én úgy döntöttünk, legközelebb elkísérjük. Talán a múltja miatt, vagy azért, mert egyedül volt, az egészségügyben ezek után is úgy bántak vele, mint aki nem éri meg a fáradságot, sem a tiszteletet. Újra és újra kórházba került, és meg sem tudom mondani, hányszor méltatlankodtam, amikor meghallottam, hogyan bántak vele. A nővérek csak annyit kérdeztek: – És maga kicsoda?

Játszottam a sértődöttet, és azt feleltem:

– Én? Hát a nővérkéje vagyok, ki más lennék? Nem látja, mennyire hasonlítunk?

Ő egy méter hatvan centi, és fekete. Én egy nyolcvan vagyok, és fehér.

Tony állapota tovább romlott. Egy nap együtt vártuk az onkológust a kórházban. Tony meg volt rémülve. Felém fordult és azt kérdezte: – Miért csinálja ezt? Hiszen alig tud valamit rólam meg a múltamról.

Rámosolyogtam és azt feleltem: – Ami azt illeti, maga se nagyon ismer engem és az én múltamat.

– Nem, az igaz – hagyta rám.

– Azt hiszem, egyszerűen csak felfigyeltem Isten szavára. Ő tudta, hogy éppen akkor szüksége volt valakire, aki maga mellett van.

Tonynak tüdőrákja volt. Nem tudhattuk, mennyi ideje van még hátra, és a nővérem szerette volna, hogy Tony újra találkozhasson a családjával. Biztattuk őt, hogy hívja fel az édesanyját Mississippi államban.

– Ó, nem akarom, hogy aggódjon miattam. Majdnem nyolcvanéves – felelte, de érződött a hangján, hogy vágyódik utána. Ez volt az első alkalom, hogy hallottunk Lucille-ról, Tony anyjáról.

A szüleim eljártak hozzá látogatóba a lakására meg a kórházba is. Mamának és papának szólította őket, és gyakran elsírta magát, ha velük beszélt telefonon. Azt hiszen, nagyon hiányzott neki az édesanyja.

Egy este nyolc körül felhívott a kórházból. – Itt van a doktor és… –
a hangja elcsuklott, nekem pedig összeszorult a torkom, ahogy azt mondta: – Nem túl jó hír, nővérkém.

Nevetni próbált, de sírásba fordult a nevetése. Az orvos átvette a kagylót, és szenvtelen hangon közölte, hogy Tonynak negyedik stádiumú tüdőrákja van, és legfeljebb három-négy hónapja lehet hátra. Reszkettem dühömben, miközben az orvost hallgattam. Külön kértem a kórházban, hogy szóljanak nekem, mielőtt közlik a diagnózist Tonyval, hogy ott lehessek mellette. Egyedül hallani egy ilyen hírt még sokkal elviselhetetlenebb.

Azonnal berohantunk a kórházba. Legnagyobb meglepetésemre Tony mosolyogva fogadott. Megfogta a kezemet, és ezúttal felcserélődtek a szerepek. Tony vigasztalt engem! Nem tudtam abbahagyni a sírást.

– Tudom, hogy haragszol az orvosra, de tudnom kellett az igazat, és senki nem mondta volna meg.

Ekkor jöttem rá, mennyire szeretem Tonyt.

Később elmondta nekem, hogy miután a rossz híreket kapta, lement az osztályról, mert azt tervezte, hogy kisétál a kórház ajtaján, és egyszer s mindenkorra eltűnik. – Azért jöttem vissza mégis, mert megígértem neked, hogy itt leszek, és nem akartalak átejteni. Ha nem rólatok lenne szó, már itt sem lennék.

Másnap felhívott, és ráénekelt az üzenetrögzítőmre. Aztán meg csak kacagott, azzal a nevetéssel, ami engem is nevetésre késztet, majd megríkat. – Valaha énekeltem a Mississippi Templomi Kórusban – mesélte. Egy újabb darabka a múltjából.

Továbbra is próbáltuk rávenni, hogy hívja fel a családját, míg végül felhívta a nővérét, Cynthiát. Az én nagylelkű nővérem felajánlotta, hogy állja Cynthia repülőjegyét Denverbe, és még kocsit is bérel neki. Cynthiának fogalma sem volt róla, hogy Tony ennyire beteg. – Nem értem, miért nem hívott korábban. Jöhettem volna hamarabb is!

Mint megtudtuk, Tony – számukra máig érthetetlen okból – szándékosan eltávolodott a családjától. Kétség sem fért hozzá, hogy szerették őt, de az élet túl mély sebeket ejtett a lelkén.

Cynthia megérkezett, és Tony lakásán egy este kiöntötte a szívét. – Tudja, mióta problémák vannak a gerincemmel, azóta nem tudok dolgozni, de valahogy éreztem, hogy van még valami, amit meg kell tennem. „Uram – imádkoztam –, mi a célod velem? Mi az, amit meg kell tennem?” Itt a válasz. Haza kell vinnem Tonyt, és gondját kell viselnem.

A Veteránügyi Hivatal fizette Tony repülőjegyét, a nővérem pedig Cynthiáét. Amikor Tony hazament, tudtam, hogy soha többé nem látom újra.

A családja összesereglett, hogy köszöntsék elkóborolt bárányukat. A fivérei és nővérei az ország minden részéből odagyűltek, és elmentek a lányai is – bizony, volt két lánya és négy unokája! Lassanként feltárult előttünk Tony múltja.

Anyja el sem mozdult mellőle. Egy nap felhívott, és azt mondta: – Mindig azért imádkoztam, hogy csoda történjen az én Tonymmal, és ez a csoda ön volt.

Tony májusban halt meg, még ugyanabban az évben. Elaludt, és nem ébredt fel többé, de a családja mellette volt a halálakor. Már nem volt egyedül.

Tony családja rólunk is megemlékezett a temetésen: – Nem kívánhattunk volna nagyszerűbb családot, aki gondoskodik a mi drága Tonynkról. A köszönet kevés. Többet érdemelnek. Az Isten áldja meg magukat!

Meg mertem nyitni a szívemet, hogy határtalanul szeressek, és lám csak, mi lett belőle: egy igaz barátsággal gazdagodtam.

– Tamara Vermeer

Néha megesik, hogy váratlanul beengedünk valakit az életünkbe. Olyan döntés ez, amelytől a gyomrunk összeszorul, mert sebezhetővé válunk. Nem lenne muszáj megtennünk, hisz senki sem tudná meg, ha nem így tennénk, és az életünk ugyanúgy menne tovább. De ha megpróbálunk szeretetet adni – nemcsak úgy óvatosan, hanem határtalanul –, akkor az életünk mindörökre megváltozik. Ha nagylelkűen szeretünk, feledhetetlen jutalomban részesülünk. És néhanap ez a gondoskodás nem csupán a másikat érinti meg, de továbbgyűrűzve létrehoz egy „nagy családot”, amely a valódi közösség élményével ajándékoz meg minket. Nem erre vágyunk-e mindannyian?

Kiadja a Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út 62.

Telefon/fax: (1) 466 9896

E-mail: harmat@harmat.hu

Internet: www.harmat.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél

Felelős szerkesztő: Lehoczky Tünde

Tipográfia: Mikes Balázs

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Borítótervező: Müller Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Libre Bodoni – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License