© Gerlóczy Márton, 2024

© Scolar Kiadó, 2024

A szerző fotóját készítette: Kállai Márta, Scolar Kiadó

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét választotta. Iratkozzon fel hírlevelünkre a www.scolar.hu honlapon, vagy keressen minket a www.facebook.com/scolarklub oldalon!

Scolar Kiadó, 2024

1026 Budapest, Gábor Áron u. 28.

Telefon: +36 1 466 7648

scolar@scolar.hu; www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Illés Andrea

Szerkesztő: Darida Benedek

Borítóterv: Rajka Mária

ISBN 978-963-685-029-6

facebook.com/scolarklub

instagram.com/scolarkiado

tiktok.com/@scolarkiado

https://www.patreon.com/gerloczymarton

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Sokan laktak még ott, akikről ezúttal nem esett szó.

A meg nem történt dolgok véget értek. A telefon még a kezemben volt, a fülemben még visszhangzott a labor munkatársának hangja, és a válaszom: ennyi is. Hát akkor ennyi volna, valami ilyesmit akartam mondani, ilyesmit szokás, gondolom, mondani, amikor az ember megtudja: az apja nem az apja, de én azt mondtam: ennyi is. Így van, felelte a nő. A meg nem történt dolgok megtörténtek, véget értek. Nagyon szépen köszönöm. Szívesen. Viszonthallásra. Köszönjük hívását. Egy vadidegen embertől kellett megtudnom az igazságot. Talán összefutottunk már ebben a városban, ahol felnőttem és éltem, lehetséges, hogy együtt várakoztunk valami hivatalban, vagy egyszer előreengedtem egy mozgólépcsőnél és egy pillanatra találkozott a tekintetünk, de akkor még nem sejtettük, hogy ő lesz az, aki egy januári délutánon közli majd velem a hírt. A képernyő elsötétült, a fekete tükörben láttam egy arcot, az én arcomat. Leállítottam a felvételt a diktafonon, és kinéztem az ablakon. A park fölött szürke felhők raja rohant a város belseje felé, anyám lakása felé, hideg pára ült meg a házak falán, a tetőteraszokon ide-oda dobálták magukat az ázott jukkák, amiket faiskolákból rendeltek az unatkozó újlipótvárosi anyukák. Január vége volt, az életem vége volt. Anyám nem rendelt jukkát, mert ő soha nem unatkozott. A nővérem meleg lakásában ültem már ötödik napja, ő az öbölben volt, Thaiföldön, Zsófi Párizsban. Bekapcsoltam a diktafont, elindítottam a legutolsó, 014 jelzésű felvételt, hogy ellenőrizzem, sikerült-e rögzítenem a bizonyítékot. 1 perc, 11 másodperc, eddig tartott. Csatlakoztattam a diktafont a laptophoz, átmásoltam a fájlt, aztán címet adtam neki, azt a címet, amit a laborban mondtam pár nappal korábban, amikor azt kérdezték, mi legyen a jelige. Nem tudom, feleltem. A regény címe? Az még nincs. De akkor legyen Regénycím, feleltem. Először magamnak és Gusztinak akartam elküldeni, ezért megnyitottam a levelezőprogramot és elkezdtem begépelni a nevét. Minden leütésnél láttam az életet, ugyanazt az életet a hazugság különféle perspektíváiból, fájt ez a név, fájt az életem. Megnyitottam egy üres dokumentumot, és leírtam a nevet. Beírtam egyszer, beírtam kétszer, beírtam háromszor. Pontosan úgy, ahogy akkoriban, amikor megtudtam, hogy Feri az apám, és ha senki nem látott, a szobám magányában a matekfüzetbe írogattam, aztán azt a lapot kitéptem és elégettem, mert szégyelltem magam, szégyelltem a gyalázatot. Mi volt a gyalázat? Hát én. A zabigyerek. Mit csinálsz te azzal a matekfüzettel? Semmit, rajzolgatok, unatkozom. Csak a hülye gyerek unatkozik, mondta volna anyám, aki nem rendelt jukkát, igaz, nem volt tetőteraszunk sem. Legalább nincs gyerekem, gondoltam. Legalább nincs egy tízéves fiam, akinek most el kellene magyaráznom, hogy a történetének egy jelentős része kitalált történet. Hogy is lett volna? Tudtam, hogy az apám, aki nem az apám, hamarosan hív, napok óta várja, hogy kedd legyen, délután három. Meg kell előznöm a hívását, gondoltam, el kell küldenem neki a hangfelvételt. Azt mondta, kedden szeretne találkozni velem, megünnepelni, hogy véget ért ez a „hülyeség”. Lehet, hogy üvöltenem kéne vele? Csak egyszer? Egyszer végre üvöltenem vele, és akkor felszabadulnék? Akkor nem másokkal kiabálnék, nem lennék ilyen hirtelen haragú és feszült? Lehetséges, hogy ez a baj, gondoltam, de nem láttam magam előtt az embert, aki üvölt vele. Meg aztán sajnáltam őt, miért is ne sajnáltam volna? Nem kellett volna, de miért is ne sajnáltam volna. Elküldtem neki a hangfelvételt, aztán kiültem az erkélyre. A park csupasz lombjai fölött Gábor nagymamájának ablakára láttam, felhívtam Gábort, elmondtam neki, hogy Feri nem az apám. Tíz perc telt el, mire apám válaszolt. Én az eget néztem, az eget Újlipótváros felett, és azon gondolkodtam, ez az ég nem Újlipótváros ege. Scicli fölött az ég Scicli ege, de ez az ég itt nem tartozik a tájhoz, mert nincsen táj. Falak vannak, tetők, járdák, vonalak, tégla, beton, üveg, acél, és nem látni a várost, nem látni rá az egészre, mindenhonnan csak eldugott részletei látszanak, laktam vagy tizenöt utca húsz lakásában ezen a környéken, ebben a gettóban, de csak falakra emlékszem, kapukra és kapucsengőkre, ajtókra és zárakra, konyhákra és sütőkre, szobákra és ágyakra. Az egyik ágyban ott feküdtem, a plafont néztem, délelőtt volt, néma csöndben, valaki jött, nyílt az ajtó, felpattantam, egy ember állt ott meg előttem, kopasz ember kerek szemüvegben, vörös hajszál nőtt ki a homloka közepén, bordó bársonymellény simult a hasára, örült nekem, örült valaminek. Gyanús volt. Furcsa volt. Ismerős volt. A hülye gyerekek, akik unatkoznak, vajon tudják, ki az apjuk?

– Én tudtam – szólalt meg egy hang. Az a fiú én voltam! – mondta Váczi Márton.

– Csak óvatosan ezzel – felelte valaki más.

„Hallottam a hangfelvételt. Itt vagyok a Pozsonyi–Katona sarkon. Lejössz vagy felmenjek?” – írta apám. Vagyis ez az ember. Minek nevezzem akkor mostantól, gondoltam. Nem tudta, hogy a nővéremnél vagyok, azt hitte, az albérletemben tartózkodom, Pozsonyi út 4., de akkor is ezt írta volna, ha nem tudja, hol lakom, mert mindig itt laktam, valahol itt, valamelyik utcában, közel.

– Hagyjon engem békén! Nem akarok találkozni vele! – üvöltötte valaki más, ökölbe szorított kézzel a kanapét verve. – Mi az, hogy ismerős volt? Hogy lett volna ismerős?

– Talán amiatt, amit a szemében láttam. Azonnal tudta, hogy a fia vagy. Volt ereje ennek a hitnek, ez a hit sugározta az ismerősség érzését. Nem nekem volt ismerős. Az ismerősség érzése volt ismerős. Miért kell találkoznom vele? Miért? Miért vagyok köteles ezt megtenni?

– Nem vagy köteles – felelte a Váczi. – De ennyit meg kell tenned, fogadnod kell őt. Talán ez lesz az utolsó. Szedd össze magad, és menjünk. Vár minket. Készül valami beszéddel. Azt mondta, akkor is lesznek megnyugtató szavai, ha nem ő az apád.

Szerda volt, január huszonkilencedik napja. Otthon voltam. Nem a saját lakásomban ugyan, de a saját környékemen, ahol minden lépcsőház az emlékeimbe vezetett. Otthon, mint egy vak a lakásában. Mint egy patak a medrében. Mint egy gyerek a családjában. Mint tejföl a dobozában. Mint tejfölben a légy, ami nem tud onnan kimászni. Otthon voltam, de soha nem éreztem otthonosnak ezt az otthont. Már megint itt vagyok, gondoltam, amikor felhúztam a cipőmet, kiléptem az ajtón, és beszálltam a liftbe. Már megint az Újlipótvárosban vagyok. Tiszta lift volt, pár éve újították fel. A régivel csak egyszer mentem magasabbra a harmadik emeletnél, ahol Gábor lakott, amikor nem találtunk Eszterrel más helyet, a liftben oldottuk meg, valahol a negyedik és az ötödik emelet között, tehát körülbelül abban a magasságban, ahol tizenöt évvel később, ezekben a napokban a nővérem albérletében időztem. Később ebből a liftes szexből gyakorlat lett, megkedveltem Újlipótváros liftjeit, a piros gombot vagy a nyitott ajtót két emelet között, persze csak éjszaka, persze csak azokkal a nőkkel, persze csak romlott állapotban, persze csak amikor szabad volt a lift és a szex a liftben. Szabad egyébként? Vagy tilos? Mi a házirend, nem tudom. Két hét Gábor lakásán, augusztus volt, a szülei a Börzsönyben, 2003, feküdtünk a tévé előtt a Pincérrel, extasyt ettünk reggelire speeddel, néhány szoba megtelt üres üvegekkel, ismerősökkel, nőkkel, én pedig kikapcsoltam a telefonomat, mert üldözött egy újságíró és a kiadóm, aki mindenáron rá akart beszélni arra, hogy ezt az utolsót még vállaljam, május óta újságírók lógtak a nyakamon. Előtte nem fogyasztottam kemény drogokat, és csak jóval később láttam be, hogy nem bírtam a stresszt, és leginkább azt, hogy a rossz könyvem fogy, mint a cukor. A lift megállt. Amíg az üvegajtó kinyílt, megigazítottam a sliccemet, aztán az alkarommal kitoltam a lift vasajtaját, és már rettegtem, vajon szembejön-e Aczélné. Abban a hitben élt, hogy én tettem tönkre a fiát, azt hitte, én adtam neki drogot, mert egyszer kihallgatta a telefonbeszélgetésünket, amikor Gábortól füvet rendeltem, hiszen Gábor díler volt, ő adott nekem drogot, nem pedig én őneki, de ezt Aczélné nem tudta, és attól kezdve utált, én pedig rettegtem tőle, és a lépcsőháztól, ahol éltek. Maradjunk, maradjunk még, nem akarok menni. Nem akarom látni ezt az embert, nem akarok emlékezni erre az életre. Megnyomtam a zöld világító keret közepén az ujjbegynyi gombot, a kapu engedett a szorításon. Kiléptem az utcára. A földet néztem. Őszi lomb, mondta Marcell, a régi waldorfos bűntársam, amikor egyszer itt járt, ez az egyik legolcsóbb, legsilányabb burkolat, árultuk a vaskerben. Itt álltam, és vártam, hogy Gábor leengedje a kis kosarat, cigit tettem bele, meg valami krémet, amit a patikából hoztam neki, a szobában feküdt napok óta, mert levágtak egy darabot a tripperes faszából, nem trippere volt, csak az is, nem tudták, micsoda, trichomonas vaginalis, Kistarcsán lesz a bar michvóm, mondta mindig, szövetminta, fáradjon be, tolja le a gatyáját, jaaa, maga az! Jólesett kifejeznem, hogy szeretem őt, ilyen távolságból, ebből a perspektívából, messziről, a mélyből, egy kötélen szédelgő kiskosár üzenetével, kend a fitymádra, jólesett megüzennem, hogy számíthat rám a bajban. Miért? Nem tudom. Mindketten pusztítottuk magunkat és a környezetünket hosszú ideje már, és mindketten beláttuk, hogy van esélyünk megbocsátani magunknak. Mi ez a hely? Mióta élek ezen a környéken? Amióta apánk meghalt. Váczi Tamás, bár 1993 óta nem az apám, az apánk volt. Egy hazugság ez a vidék, én legalábbis hazugság voltam benne, gondoltam. Nincs ezeknek az utcáknak már számomra jelen ideje. Az idő valahol máshol, a mi életünktől függetlenül halad, és az a rengeteg arc, akik velem együtt járták itt az utcákat, már csak az emlékezetemben élnek. Hiába jön most szembe velem, hiába látom, nem őt látom, hanem az emlékeimet róla, köszönünk vagy nem köszönünk egymásnak, tudjuk-e egymás nevét vagy sem, lényegtelen. És apám? Végre pontosan tudom, ki ő, tíz perce tudtam meg, nem az apám, ennél többet nem is kell tudnom róla, és most mennem kell, hogy elmondjam neki, ez az első igazi találkozásom vele, de nem az első igazi találkozásunk, mert ahhoz azt is tudnunk kéne, hogy én ki vagyok. Bebizonyítottam, amit ő nem tartott fontosnak bebizonyítani. Akkor nyertes lennék? Én nyertem? Aligha. A diktatúrák véget érnek, de a diktatúrában leélt éveket nem adja vissza senki sem. Anyám disszidált 1977-ben, a bátyámmal a hasában. A bátyám Brémában született volna meg, ha kint maradnak, de visszajöttek, és a bátyám Bréma helyett egy Borsod megyei faluban nőtt fel, három testvére született később, két lány, egy fiú, az vagyok én, az voltam én, Váczi Márton. Miért jöttek vissza? Semmi sem igaz már az életemből, semmit sem hiszek el az anyámnak, mert néhány perce derült ki, hogy azt sem tudja, ki az apám. Az életünk története az a történet volt, amit ő mesélt, és ő azt mesélte, hiányzott neki az anyja, azért jöttek vissza. Visszatértek a diktatúrába, és a diktatúra gondoskodott is róluk, mert mindig gondoskodik arról: a halálról. A diktatúra mindig készséges, ha a halál felé vezető utat kell megmutatnia, Váczi úr nem kapott munkát a városban, a vidék pedig, az a kénes, füstös, dohos, önpusztító vidék, amely elnyeli az embert, mint a táguló csillagok a bolygókat, felfalta őt mindenestül, részt akart venni az élet irányításában, de a magyar vidéken egy férfinak egyetlen küldetése van: elpusztítani azt a szívós, elpusztíthatatlannak hitt testet. Tanár úr, egyet igyon még, a vegyest is kóstolja meg, tanár úr, majd utána hazamegy.

Nyolcszáz lépés a kocsma, nyolcszáz lépésre van tőlem apám. El kell jutnom arra a helyre, ahol vár reám, azokon az utcákon, ahol az életemet leéltem, át kell sétálnom az életemen és az emlékeimen. A Hollánon, a velünk párhuzamos utcán minden reggel hasonló távolságot tettem meg a kávézóig, majd tíz éven át. A kétezres években. Már régebben is szerettem számolni a lépéseket, szerettem meghatározni, mit hagytam magam mögött, mi vár rám, melyik útra lépjek, amikor magányos sétáimon ritmusos kíséretet keresek a gondolataimnak. Tudtam, melyik útvonal a legrövidebb, vagy éppen ellenkezőleg, a leghosszabb, ha haza akarok vagy kell mennem a focipályáról, az iskolából, a Pozsonyin, a Hollánon, a Katonán, a Tátrán, a Radnótin, a Wallenbergen. Mint egy vak a lakásában, mint egy öreg taxis a Zsigulijában, mondjatok egy címet, vakon sétálok el odáig, és közben számolom a lépéseket, amikor számolom. Mikor számolom? Amikor nem akarom látni az életet. A számok a megtett út hosszát, idejét jelölik, az én utamat, az én életem hosszát. Nem akarom látni ezeket az embereket, nem akarok találkozni, beszélni senkivel, mert tudom, hogy nem tudok semmit arról, mennyit tudnak rólam, számolom a lépéseket, mert a lépések az enyémek, az út az enyém, és a végén elnyel majd egy lakás, a négy-, majd később ötgyerekes káosz, vagy egy lakás, ahol végre békében vagy később egyedül lehetek. Ez a nyolcszáz lépés most nem csupán a kocsmába vezet, hanem apámhoz vezet, hogy közöljem vele a hírt és meghívjam egy italra, mert az én törzshelyemen én fizetek majd, az ő törzshelyeit, bár nem tudom, vannak-e ilyenek, messzire elkerülöm, hiszen őt is messzire elkerülöm. Mit mond az etikett? Ki fizet olyankor, amikor apa és fiú találkoznak, hogy megbeszéljék, semmi közük egymáshoz? Nekem kell fizetnem, mert ez az ember, aki az apám volt, engem, bár nem kértem, kilenc éven át eltartott, amikor tinédzser voltam. Az összes tinédzserévemet együtt töltöttük, pontosabban egy háztartásban, amit ő tartott el, én pedig loptam a pénzét és menekültem előle. Azt tudom, hogy apám úgy gondolja, az fizet, akinek van pénze. Így éli az életét, nem is hajlandó pénzt keresni jó ideje már, és azt gondolja, hogy azoknak, akiknek van, illik eltartani azokat, akiknek meg nincsen, az alapjövedelem rendszerével szimpatizál, hiszen a társadalom számára nélkülözhetetlen tevékenységet űz: gondolkodik. Azt gondolja szegény nemes, hogy ez neki jár.

A kis gyógyszertár sarkára értem. Ritkán jártam gyógyszertárba, ritkán voltam beteg. Ritkán voltunk betegek. Nem itt nőttünk fel, nem ezekben a lakásokban, hanem a Dunakanyarban, Szentgyörgypusztán, a Bükk lábánál, Tardon, moslékban, virágporban. Talán ott is fogantam, lent a sűrű novemberi ködben, nem a Kígyó utca Váci utcára néző ablaka mögött. A történetem. Véget ért a történetem. Ez biztos. Többé nem mesélem majd, legfeljebb azt, hogy huszonöt éven át így meséltem. Mekkora az esélye annak, hogy megbolondulok? Szép nagy darab pocsolyát kell átugranom, ha a pesti Kígyó utcából a tardi Rákóczi útra szeretnék érkezni balesetmentesen. Nem fog menni. Egyhamar nem fog menni.

A platán alatt a parkolóautomata, megnézzem én is, hogy van-e benne pénz? Pár napja az erkélyről láttam, ahogy beleturkál az az öregasszony. Az a koldus. Kati mama. Álltam az erkélyen, szívtam a cigit, lenéztem, és láttam a törékeny kis testet, felismertem a járását, vergődő csikóhal a sekély vízben, előre a Pozsonyi út felé, a lakásába bezárkózott bolond fia felé, automatáról automatára kapaszkodva. Reklámszatyrokat visz magával, mint a legtöbb pesti bolond, ételes doboz, cigaretta, zárójelentések, receptek. Egy dolog biztos, ez az öregasszony Váczi Tamás anyja, a testvéreim nagyanyja. A nagyanyám volna? Bolond volna? A nagyanyám egy pesti bolond volna? Mi lesz, ha én is megbolondulok és bezárkózom a lakásomba, ami nincs, nekem ki hoz majd a gyógyszertárból Frontint? Gábor, akinek kenőcsöt vittem a tripperes faszára? Volt egy regényterve, Város a lejtő alján, Pécsről szólt volna, azt akarta megírni, de azóta már nem akarja megírni. Neki van igaza. Nem kell mindent megírni. Nekem ez már nem fog menni, én enélkül már nem tudok életben maradni, márpedig szeretnék élni, mert szeretek élni, mint a tripper a fitymán.

A Victor Hugóról a Pozsonyira fordul a troli. Nem nézek oda, de hallom. Amikor a hang a dühöngőbe ér, elkérem a labdát, és futás, fejedre vigyázni, kicsi, a padot, a kerítést, a nyugdíjast, a tacskót átugrani, a kutyaszarokat kikerülni, a trolira óvatosan felugrani, kicsi. Mielőtt a 76-os egyszárnyú ajtaja hatalmas csattanással bevágódik. Már elmúlt 5 óra, haza lehet menni. Sztálin elvtárs, aki trolit kapott ajándékba a hetvenedikre, negyven éve halott. A műbőr ülésekben a szocializmus szagának koncentrációja: vas és izzadság. Az izmok izzanak, néhány csattanás emléke éget, gondolatban vissza-visszatér az a szépen a ficak felé kanyarodó labda, és a Krisztián elismerő bólintása. Vajon mi lehet most vele? Ő nem itt nőtt fel, átjárt ide valahonnan, délutánonként a pályára, de máshol sose láttam. Koszos melegítőnadrágjának szára a sportcipőre lógott. Lazán, az élet ritmusára járt, mint egy amerikai rapper. Az édesapja elől menekült, és mit nem adott volna, ha kiderül arról az apáról, hogy nem az apja, gondoltam. Ő volt a legvagányabb gyerek a parkban. Én soha nem voltam a legvagányabb gyerek, de általában élveztem a legvagányabb gyerek bizalmát. Tudtam, mit kell tennem érte, semmit, ez volt a lényeg, nem tenni érte semmit. A csúszómászók a csúszás-mászástól váltak csúszómászókká. Meg akartak felelni, törvényszerű, hogy nem sikerülhetett. Ezt a múltat már betemette ezer másik múlt, ezer másik ember, Újlipótváros arcai: mindegyikük fölött egy-egy vezeték, útvonalak. Egy-egy szám. Sokukon valóban volt szám, mára utcánként ha egy maradt, öregasszonyok, állítólag a tartós éhezés jót tesz. Jót. Jó dolog-e száz évig élni, nem tudom. A gyógyszertár! Ismerős arc lép ki az ajtaján, egy szám, egy asszony, Iván valamelyik rajongója volt a sok közül. Együtt rettegtek, mert jobb együtt rettegni, mint magányosan, bezárkózva. Jönnek a nácik, jönnek a fasiszták, igen, Iván, jól mondod, Iván, nagyon jót írtál, Iván. Jönnek vagy nem jönnek, aki egyszer látta őket jönni, örökké látja őket jönni. Aztán majd úgyis jönnek, és akkor lehet mondani, hogy Iván megmondta. Ha meg nem jönnek, lehet mondani, hogy várd ki a végét, és ki is várjuk a végét, egyszer majd jönnek. Na, várjunk csak, gondoltam, hiszen akkor én nem vagyok zsidó. Ez egyrészt kellemetlen, rémesen kellemetlen azok előtt, akik előtt arról beszéltem, hogy én zsidó vagyok, és ebbe magamat is beleértem, másrészt viszont, lássuk be: ez nem is rossz. Egy gonddal kevesebb. Egy kibaszott nagy gonddal kevesebb. Aki nem volt soha zsidó, az nem tudja, milyen attól rettegni, hogy azok visszajönnek. És elvisznek. És agyonlőnek. Nem vagyok zsidó? Akkor nekem ezzel az egész faszsággal nem kell többé foglalkoznom? Másrészről honnan tudnám én, milyen egy zsidónak, ha egyszer soha nem is voltam zsidó? Rettegtem, igen, de vajon máshogyan retteg egy igazi zsidó? Ötven lépésre innen, a Hollán 49.-ben, amikor Andi valahol Indonéziában telelt, én meg egy este üres cérnametéltet vacsoráztam, mert egy büdös fillérem sem volt, már mindenkinek tartoztam, így aztán senkitől sem tudtam kölcsönkérni, reményvesztettségem csúcsán újraolvastam egy Kertész-regényt és rettegtem és sírtam, akkor ezek szerint nem zsidóként sírtam? Emberként sírtam? Én sírtam. És én sírtam a szegedi zsidó temetőben is, amikor Kriegler Miksa apját keresve, a borostyánnal sűrűn benőtt sírok közt sétálva hirtelen elképzeltem őket, a leszármazottakat, a velem egykorúakat, akik a sírokat gondozzák, és élnek, és nem lettek kiírtva, és együtt sírtunk, sirattuk a halottainkat, míg meg nem szólítottak minket, a föld alól, hogy nyugodjunk már mi is békében. Igen. Abban a temetőben mindenki halott, az is, aki meg sem született, és az is, aki a sírok közt sétál. Semmi közöm nem volt hozzájuk. Kínos, kellemetlen érzés, igen. Jogom van egyáltalán azon gondolkodni, milyen lehet zsidóként gondolkodni? Vagy ahhoz sincs jogom? A DNS-tesztem szerint van bennem egy csipetnyi zsidó, de hát a csimpánz és a homo sapiens DNS-e 98 %-ban azonos, és van bennem egy csipetnyi neandervölgyi is, ahogyan szinte minden európai emberben. Ember. Majom. Zsidó. Neandervölgyi ember. Neandervölgyi zsidó. Akkor ez mind vagyok, mégsem gondolom, hogy gondolkodhatok egy csimpánz fejével. Vagy mégis? Megvakarom a fejemet, a nyelvemmel a fogaim közt kutatok, ha meglátok egy hímet, fejbe baszom, ha egy nőstényt, rámászok és kielégítem a vágyaimat. Szexista zsidó neandervölgyi majom vagyok. Kínos és kellemetlen ez az egész, kínos, hogy nem vagyok zsidó, ahogyan az is, ha arra gondolok, hányszor látogattam meg Gerlóczy Károly sírját, amikor valami temetésen a sírkertben jártam, ott fotózkodtam vele, mint egy celebbel, én barom, én majomarcú zsidó barom. De, ami a legkínosabb mind közül, egy decemberi nap, egy havas, hűvös alföldi reggel a kecskeméti köztemetőben, amikor vagy hatvan Váczinak mutatkoztam be Gerlóczy Mártonként Váczi László temetésén. Apám apjának temetésén? A nagyapám temetésén? Hatvan rokonnak? Könnyen lehet, gondoltam, és úgy éreztem, dühömben rakétává változik és Kecskemétig repül a testem. És ha már hamarabb jöttek volna? Hm, Iván? Akkor elvittek volna engem is, és agyonlőttek volna, holott nem is vagyok zsidó? Nem baj. Ha jönnek, lőjenek agyon engem is, most szólok előre, bár zsidó nem vagyok, ha jöttök lőni, rohadékok, vigyetek engem is. Jól hangzik. De vajon ugyanezt mondanám-e akkor is, ha a gyerekemről, testvéremről, családtagomról lenne szó?, gondoltam. Nem inkább azon lennél, hogy elbújtasd őket, vagy hazudj, tagadj, hogy mentsd az irhát, mentsd az életet? Hazudhatnád mondjuk azt, hogy Gerlóczy vagy, magyar nemes, az ükanyád éjszakánként lenge hálóingben átjárt a szomszédhoz, mert nem a zsidó férjét, hanem a magyar nemest szerette és tőle fogantak ezek a zseniális gyerekek. Nektek is csak megfoganni volt nehéz.

Száz lépésre innen, a bolond a lakásban, a Pozsonyi út 48.-ban, Váczi András, lehet, hogy a nagybátyám? Apám öccse? Nem! Apám a Pozsonyi út 3. előtt vár, mert el kell mondanom neki, hogy nem az apám. Nem az apám. Nem az apám. Magamnak is hangoztatnom kell, nem egyszer és nem százszor, pontosan úgy, mint amikor azt gyakoroltam, hogy ő az apám, de előtte azt kellett mondogatnom, és az beletelt vagy öt évbe, hogy az apám nem az apám, Tamás, a halott apám nem az apám. Lassú víz partot mos. A Dunán is laktam, kétszázhúsz lépés, a park túloldalán, állóhajón, ott látogatott meg először  Iván, izgatott volt, hogy állóhajón jár, láttam rajta, hogy elégedett velem, akinek a könyvéről írt, hogy ilyen különleges ember vagyok. Az anyai nagyapám örökségét basztam el éppen, ahelyett, hogy lakást vettem volna, de ő ezt nem tudta, igaz, lakást sem tudtam volna venni, nem volt olyan nagy az örökség, és nem kaptam volna hitelt, mert nem volt állásom, három éve író voltam. 2006 júniusa. A Duna 8 km/h-s sebességgel folyt. A margitszigeti szökőkút a „Time to say goodbye” című dalt játszotta, én egy kalózregényt írtam, amiből később milliárdos lettem, Iván kinyitott egy üveg rozét. Szombat volt. Láttam az írását a napilapban, amikor reggel kávézni voltam a Pozsonyin, ott, ahol az írása lenni szokott, de nem olvastam, mondtam neki. Le van szarva, válaszolta. Helyes. Ez a helyes gondolkodás, gondoltam. Nem érezni fontosnak magunkat. Nem fontosnak érezni magunkat. Hanem akkor? Tenni a dolgunkat, az esetleges dolgunkat. Megbecsülni azokat, akiknek fontos, amit teszünk, majd ők becsülik, amit teszünk, de mi nem azt becsüljük, mi azokat becsüljük meg, akik számára valamiért fontosak vagyunk. Ez ad tartást ebben a nyomorult életben. Ittuk a fröccsöt, néztük a vizet. Megmutattam az igazolványomat. Tanuló matróz gyakornoki képesítést szereztem, nagy munka volt, sok tanulás, ötezer forint. Kijött valami dagadt, zsíros hajú, büdös pasas, kért egy fotót, azt mondta, muszáj legyen ilyen papírom, ha egyedül is tartózkodom a hajón, és két nap múlva hozta az igazolványt. Akkoriban még kishalak is úszkálhattak a korrupció vizében, később aztán rend lett, fegyelem, egyetlen forintot sem lophatott többé senki. Mindent a nagyhalak loptak el. Nem volt otthon a nagyhal, úszkáltak a snecik. A nagyhal, a későbbi diktátor akkoriban gyakran felbukkant az úton, a Pozsonyi 4. alatti étteremben, megállt a Transporter, bement a diktátor, mi a kocsma ablakából néztük, az öregek röhögtek rajta, a vesztesen, még nem tudták, hogy egyesével fogja lemészárolni őket ez a tömzsi kis harci eb, aki sosem felejt. Sosem, soha, semmit. A jó diktátor mindenre emlékszik, mert ha nem, egyszer csak leszúrja valaki, akit elfelejtett lemészárolni. Hülye diktátor nincsen, legfeljebb, ha örökölte a székét, de diktatúrát nem lehet örökölni, diktátor nélkül nincs diktatúra. A hülye diktátor örökölt diktatúrájának meg vannak számlálva a napjai.

Ültünk a hajó teraszán, Iván simogatta Erika lábát. Na? Ismered a viccet, Erika? Kohn a katonaságnál. Mi akarsz lenni, Kohn? Tengerész. Úszni tudsz? Miért, hajó nincs? Néhány ezer kilométerrel arrébb már élesítve volt az a közösségi oldal, ami később tönkretette az újságokat, de Iván még nem érezte a vesztét, már ebben az értelemben, meg aztán a párt is győzedelmeskedett éppen a gonosz felett, néhány kilométerrel odébb már készülődtek a titkos kongresszusra, amely később véget vetett ennek a világnak, de előbb még kitört a vihar is, egyedül voltam aznap a hajón, láttam a felhőket a János-hegy mögött, fekete felhők voltak, koromfeketék. Néhány értelmesebb ember a másik irányba száguldott motorcsónakján a Dunán, százból egy. Aztán elment az áram. Meghalt öt ünneplő ember. Meghalt a párt. Meghalt az újságírás. Aztán meghalt Iván is. Nem bírta a mája. Meghalt a rendszerváltás is, a demokrácia is. Nem bírta a mája. Ki ez a táncdalénekes? Honnan szól ez? Bob Dylan. A számítógépből szól. Micsoda? Milyen Bilen? Hülyeség! Jól van. Játszotta a hülyét, egy komcsi volt, aki azt hitte, szocdem a Nyugat idején, kuplékat énekelget a cigánnyal esténként és kiszívja a velőt a csontból, miközben jobb kezét egy lelkes olvasó combján pihenteti. Erika, bazdmeg, elfogyott a bor, indulhatunk. Gyere le este a Firkászba. Lementem. Menjünk át a Piccolóba, mondtam. Átmentünk. Nyolc évet ültünk együtt ezeken a helyeken. Politizáltunk és ittunk. Gyönyörűen el lehetett hülyülni benne, aztán „Time to say goodbye”.

Amikor sláger volt, szerelmes voltam. 1999. Egy rabbi lánya. Úgy bántam vele, mint egy háziállattal. Feküdj oda, gyere ide, mosolyogjál, ne hisztizzél. Úgy bántam vele, ahogy a nagyapám a nagyanyámmal? Ahogy Feri az anyámmal? Feri. Milyen Feri, ugye? Aki az apád faszát a szádba veri? A Váczi apám, amikor még az apám volt, életem első hat évében hogyan bánt anyámmal? Nem emlékszem, pedig láttam, de vajon mit láttam? Mit szívtam magamba abban a hat évben? A rabbi lánya ki akart ugrani az ablakon, amikor megtudta, hogy egy évvel korábban a Balzac 11.-ben, az innen jó hétszáz lépés lehet, az ő lakásán, bent a fürdőszobában, amíg ő a hálószobában aludt, összejöttem a barátnőjével. Érdekes barátnő volt. Nagyon érdekesek voltunk. A rabbi lánya soha nem fog megbocsátani nekem, de nem is az a dolga, gondoltam. Ufófejűnek hívott minket, apámat és engem. Elmondjam neki, hogy nem az apám? Úgysem értené. Tudom, hogy nem. Ismerem. Azért nem értené, mert nem ismer engem. Ő csak azt a faszkalapot ismeri, akit alakítottam, azt az alsóviszokai zsidógyereket. Nem értené, mert nem lenne hajlandó belenyúlni az emlékeibe, hiszen akkor igaza volt, áldozat volt, sértett volt, ott és akkor döntött, hogy többé nem lesz az, és ezt a döntést olyan alaposan körbebetonozta, hogy a környékén sem mozdul semmi, ezek az emlékek olyan stabilan állnak ott, mint Kim Ir Szen aranyszobra Phenjan főterén. Bántalmaztam őt, ma így hívják ezt. Esténként magamhoz öleltem, Muszikámnak vagy minek szólítottam, aztán másnap úgy beszéltem vele, mint egy kutyával. Amikor 2001 nyarán végleg elege lett belőlem, és felszólított, hogy adjam meg a belépési kódomat a levelezőprogramba, rohantam egy internetkávézóba, hogy megváltoztassam a jelszavamat, hogy lássa, mennyire szeretem, rohantam a szentendrei macskaköves utcákon, hogy kicseréljem a carlost floraforeverre, és kitöröljem egy másik ismerőse levelét, aki azt írta, számban a farkaddal nem voltak kommunikációs problémáink. Megszédültem az emléktől. Még gondolni is borzasztó erre, gondoltam. Augusztus volt, húszéves lettem azon a napon. Loptam, csaltam, hazudtam. Egy utolsó tróger voltam. Egy selejt. Hogy történhetett ez? Hogyan süllyedhettem idáig? Gyakran ültünk itt a parkban forró nyári estéken a 90-es évek végén, és szerettük egymást. Ránézésre kedves fiatalok lehettünk. Akkor miért bántottam? Mi volt a valóság? Két elhanyagolt gyerek, akik egymásra találtak, akik vonzották egymást. Az ő szülei Németországban voltak, az én szüleim meg, ha a szüleim voltak egyáltalán, a lakásban, ahol együtt éltünk velük. Nem értené, ha elmesélném neki, sőt! Ferit sajnálná kettőnk közül, hiszen reá az én apámként gondol, akit ez a megrázkódtatás ér. Nem meséltem neki a másik apámról, miért meséltem volna! Színésznő akart lenni. Milyen jogon pofáztam bele az életébe? Azt hittem, a tulajdonom, akihez senki más nem nyúlhat. Megőrültem a gondolattól, hogy valaki más hozzáér. Carlos volt a jelszavam, egy terrorista neve volt valami filmben, amit akkoriban láttam, és ezek szerint szívesen azonosultam vele. Nem volt még közösségi média, írtam egy oldalt, kiprinteltem száz példányban, és az volt a tervem, hogy szétszórom az Oktogon környékén. Mindenki arról beszél majd, ki az a Carlos. Mi volt abban a szövegben? Fenyegetőzés. Az igazság osztogatása az Oktogonon, röpcédulán. Tessék, te szarrágó emberi csökevény, egyed. Undorítóak vagytok és én utállak benneteket. A bátyám talált közeget és eszközöket az indulatai levezetéséhez, üvöltött a „Lust for life”, de én csak magamat találtam, mint Hitler. Befelé üvöltöttem. Haragudtam a világra, rendben, van is miért haragudni rá. Heroin helyett írni kezdtem, fröcsögve fenyegetőztem, de aztán valamiért mégsem szórtam szét azokat az A4-es papírokat. Talán elég volt leírni. Nem emlékszem. Nem igazán emlékszem semmire, gondoltam, és körülnéztem, hogy eszembe jusson valami más, mint az, hogy mennem kell, haladnom kell, apám vár. Már megint kimondtam a szót, már megint azt mondtam, az apám. Ha apámnak lett volna fegyvere, Carlos vajon berontott volna-e az iskolába, hogy végezzen néhány diákkal és a tanáraival? Nem hiszem. Nem bántottak engem. Én bántottam őket. És ha mégis? Kit lőttél volna le? Senkit. Soha senki halálát nem kívántam, hogyan is kívánhattam volna, hogy valaki ne létezzen? Hogyan utáljak valakit, aki nem létezik? Ha ezt akarnám, azt akarnám, hogy magamat utáljam onnantól kezdve az élet végéig, amikor majd én nem létezem. Ezt nem akarhatom. Az Andrássy úton ültünk a Művész Kávéház teraszán, és én halál komolyan azt magyaráztam a rabbi lányának, hogy előző este megmozdítottam egy ceruzát az akaraterőmmel. Az asztalon volt a ceruza, és én koncentráltam, és addig koncentráltam, míg meg nem mozdult. Azt akartam, hogy elhiggye, azt akartam, hogy bármit elhiggyen nekem, és azt akartam, hogy meg tudjam mozdítani azt a kurva ceruzát az akaraterőmmel, vagyis kiderüljön rólam, amit anyám oly sokszor hangsúlyozott, hogy egy kibaszott zseni vagyok, egy kiválasztott. Esténként, miután becsuktam a szemem, egy fénygömb jelent meg az égen, én a Jászai Mari téren sétáltam és néztem, ahogy a fénygömb közeledni kezdett, a világsajtó már beszámolt arról, hogy valami égi jel halad nagy sebességgel, de megfontoltan, egy kijelölt pályán a magyar főváros felé, ahol aztán egy fiatalember a fény közepébe kerül, és ott töltődik, napokon, heteken át, és mindenki a csodájára jár, aztán a fiú, aki én voltam, az isteni képességekkel feltöltődve, a gömböt lassan magába szippantva a világ népei elé állt, hogy segítsen. Végre mindenki tudta, amit anyám, hogy fantasztikus ember vagyok, egy zseni, egy kiválasztott. De jó lenne venni a bátorságot és valakinek elmesélni ezt a szánalmas történetet, amelynek már az emléke is éget. Vajon mások is ennyire szánalmasak? Vagy csak én vagyok ilyen szánalmas, meg Hitler? Hitler is meg tudta mozdítani a ceruzát az akaraterejével, ebben biztos vagyok. Mikor ért véget ez az élet? Mert ahhoz, hogy egy ilyen élet véget érjen, valami drasztikus változásnak kell történnie. Rohantam, hogy lecseréljem a jelszavamat, pedig már futás közben tudtam, hogy ettől csak még szánalmasabb leszek. FLORAFOREVER nagybetűkkel. Nem elég, hogy megadom neki a jelszavamat, és ezzel feladom a hitlerségemet, de még azt is elárulom, hogy mindeközben azonosítom őt a végtelen szerelemmel, vagyis rendelkezhet felettem. Gyorsan kellett cselekednem ott fent a Szamárhegyen, és ez jutott eszembe, ez a jelszó. Amikor csak lehetett, ott voltam Szentendrén az Áronnál, egy olyan családnál, amilyen családot én is szerettem volna magamnak. Az apja, a bőgős, eredetileg harsonás volt, mint Váczi Tamás. Eredetileg. A Kálmán olyan szépen mondta, hogy pozán. Olyan szépen bánt a tárgyakkal, ahogyan beszélt róluk, ahogyan játszott rajtuk, ahogyan főzött, takarított velük. Olyan nyugodt ember volt. Olyan békés. Olyan kellemes. Minden tekintetben az idegbeteg alsóviszokai apám ellentéte. Volt felesége, volt három fia, volt szép háza, volt foglalkozása. Szabad volt, elégedett volt. Szerettem ott lenni, mert amikor ott voltam, nem akartam semmi mást, csak lenni. Békében, nyugalomban. Ott nem csapkodtam, nem őrjöngtem, nem utáltam az embereket és az emberiséget, és nem gondoltam magamról, hogy én vagyok a Tejútrendszer utolsó reménye. Ha ott voltam, később voltak emlékeim arról, hogy ott voltam. De mi történt otthon? Mi elől menekültem? Mikor fogom látni, hogy mi volt otthon? Soha? Otthon volt az egyáltalán? Dehogy volt az otthon! Egy kibaszott diliház volt. Hogyan tanulhattam volna én ott? Hogyan készülhettem volna én ott egy dolgozatra? Az életre? Itt voltam, a parkban, mert még itt is nagyobb csend volt. Hányszor sétáltam itt keresztül az elmúlt harmincegy évben? Sokszor. Nem annyira sokszor, mint ott, ahol apám vár, de azért rengetegszer.