©Jámbor Balázs, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóképhez használva: depositphotos.com, Jozef Klopacka

Magánkiadás

ISBN 978-615-01-6337-6

Tartalomjegyzék

Szabályhoz kötve

Faiskola

Mozgásban

Élő írás

Holdrémek

Az íróról

Szabályhoz kötve

Egy

A munkavállaló a munkába állás után munkahelyén eltöltött hatszáznyolcvanadik napjára körülbelül a munkakezdést követő harmadik év végén kerül sor, mert ugye rengeteg időt eltölt az ember a munkahelyén kívül is. Ez a hatszáznyolcvanas szám misztikus jelentéssel bírt Emília életében. Soha egy helyen sem töltött hatszáznyolcvan munkanapnál többet – igaz, kevesebbet sem. Ez az iroda hozhatta el neki az áttörést, már ha a nap végén még munkaviszonyban áll majd a céggel.

Kevesen akadnak, akik ennyire precízen számon tartanák a napjaikat. Emília kényszeresen tette mindezt. Kereste a mintákat az életében, amelyek szabályozzák számára a rendszert. Sok minta azonban kevéssé tetszett neki, és ezeken változtatni kívánt. A munkahelyén kívül mintázatba rendeződtek magánéleti kapcsolatai, a hétköznapi teendői, a kikapcsolódás – a szabályokat pedig minden esetben be kellett tartania. Régóta ment ez már így, több, mint tizenöt éve.

A lift csilingelt egyet, amikor a földszintre ért. Két, ezüstös ajtószárnya félrecsúszott, Emília pedig könnyedén libbent be a szűkös térbe. Egyedül ment fel a hatodikra, és ez megkönnyebbüléssel töltötte el. Szerette, hogy munkaideje később kezdődik a többiekénél, így az odaúton legalább elkerülhette a tumultust.

Az irodaház a két főpályaudvar között helyezkedett el a város egy kellemesebb részén; egy bevásárlóközpont mellett kapott helyet, és a két építmény tükörsima felülete kölcsönösen visszatükrözte a másik képét. Túl modern, túl tiszta és túl törékeny látványt nyújtott mindkét épület az amúgy őket körülölelő betondzsungelben. Olyanok voltak, mint valami művészeti alkotás a zsibvásáron.

De hát már csak a hely miatt is kiváltság volt itt dolgozni; Emília felvághatott vele, különösen az árak miatt, amelyekért kiadták az irodaház irodáit. Emília fel is vágott vele, és sokszor közölte hallgatóságával, hogy innen megy majd nyugdíjba, vagy feljebbről. Mert minden mintázat megtörhet egyszer, nem? Nem feltétlenül ér ma véget a F&F könyvelő és jogi tanácsadó cégnél eltöltött munkaviszonya.

Az irodában öten dolgoztak, közülük csak ketten voltak férfiak, azok pedig külön szobát kaptak. A főnök jellemzően távol maradt a munkavégzés helyétől, azon elv alapján, hogy felügyelet nélkül hatékonyabban dolgoznak a munkavállalói. Talán volt benne valami – Emília legalábbis nyugodtabban végezte a papírmunkát és a számítógépes adatok feldolgozását –, de azért ennek az ellenkezője is előfordult, ahogy észrevette, főleg a többiekkel. A lényeg a munka határidőre történő befejezése volt, és az mindig megtörtént. Emília kínosan ügyelt erre.

A cég irodái a felvonótól jobbra nyíltak, egy üvegajtó vezetett az előtérbe. Balra további két ajtó vezetett az irodákba, jobbra a mosdó és a konyha kapott helyet. Utóbbi mindenféle kütyüvel felszerelt, modern konyha volt, melyben akár főzni is lehetett volna, ha a munka engedi.

Az irodák három-három asztallal és számos szekrénnyel voltak tömve, utóbbit az iratoknak fenntartva.

Emília az asztalához sétált, és miközben elhelyezkedett kényelmes, bőr borítású, ergonomikus székén, már be is kapcsolta a számítógépét. Csodálatra méltó sebességgel működött az összes gép; egyikre sem kellett soha sokat várni. Ebben az irodában kapott helyet a másik két lány, Rebeka, a barna hajú, tömzsi és idősebb irodavezető, és Júlia, a fiatalabb, még próbaidejét töltő gyakornokuk. Júlia magas volt, és az elvárt dressz meglehetősen furcsa hatást váltott ki, ha viselte. Leggyakrabban azonban váltóruhát viselt, és csak auditkor használta a közömbös szürke és az alakja inkább takargatnivaló részeit kiemelő öltözéket.

Emília azonban most is kifogástalanul öltözött. Mint mindig. Utálta a meglepetéseket kapni és adni is. Szerette a kiszámíthatóságot. Pontos, precízen megtervezett életet élt, óráról órára tudta, mit kell éppen megcsinálnia, kivel hogy kell viselkednie, és mikor kell tovább állnia. Ma, ezen a munkahelyen eltöltött hatszáznyolcvanadik napján is ugyanazt várta, mint mindig ilyenkor.

Hogy megjelenjen a főnök és kirúgja.

Várta? Talán az túlzás. Remélte, hogy nem történik meg; de ez a remény halovány volt, és kevéssé lehetett rá építeni. Mind a négy korábbi munkahelyén kereken hatszáznyolcvan napot töltött el. Egyszer sem volt hosszabb társas kapcsolata ennél; és a költözés is rendszeres volt nála, ha nem is pont mindig ugyanakkor, de hatszáznyolcvan munkanaponként történt.

A többiek mormogva köszöntek neki, és mindketten belemerültek a munkájukba. Emília pontosan ötvenkét percig dolgozott, mielőtt felállt volna átmozgatni a tagjait. A kényelmes és meleg padlószőnyegen, melynek illata a korai éveiben használt gyermekmegőrzőket juttatta eszébe, télen-nyáron jól esett mezítláb álldogálnia. Az ablakhoz sétált miután kibújt tűsarkú cipőjéből, és elnézte az utcán mászkáló járókelőket, az úttestet használó autókat, és abban az öt percben mindenkinek, akit látott, egész életutat talált ki magában. Fiatalok éltek és dolgoztak erre. Könnyű volt elképzelnie, milyen életük lehet. Az egyik, ott, biztos nemrég állt be futárnak, miután elvégezte az egyetemen az irodalom szakot. Otthon biztosan írogat, írásai pedig tetszenek a húgának.

Amaz ott egy titkárnő, aki épp a postán adta fel a leveleket. Jelenleg esti tagozaton végzi a főiskolát, jogot és politológiát tanul. Nincs barátja, nem is szeretne. Úgy gondolja, bármilyen ilyen kötött kapcsolat véget vetne el sem kezdődött karrierjének.

Aztán ott az az idősebb rendőr. Gyerekkori álma volt tisztnek lennie, de mára már unja, sőt utálja a munkáját, meg a mindennapi feladatokat, amelyek rá hárulnak. Az igazoltatásokat, a büntetések kiszabását és a megfigyelést. Azt hitte, munkájával több tiszteletet kap az emberek felől, de ők mind le se köpik.

Emília senkivel nem osztotta meg ezeket az elképzelt történeteket, sem azt, miből gondolja mindezt. Vegyük például a futárt. Biztosan magyart tanult az egyetemen? A zsebéből kilógó zsebkönyv alapján szeret olvasni. Kerékpárja olcsó fajta, de ha az ember megnézi, hogyan ül rajta, kihúzott háttal, nemes testtartással, akkor látja, hogy nem a számítógépe előtt görnyed otthon. De a legmeggyőzőbb érve, hogy a könyvesbolt kirakata előtt lassított, és gyorsan szemrevételezte az újdonságokat.

A viselkedéséből következtetett arra, hogy idősebb testvér. A szabályokat követve és óvatosan, másokra figyelve közlekedett.

A titkárnő állására a ruhája alapján gondolt, ahogy kijött a postáról. Élére vasalt egyenruhát viselt, szemüveget, az ambícióira pedig a határozott léptei, és a vezetőknél látott magabiztosság sugallt. Nem viselt ékszert, sem retikült, körmei gondosan le voltak vágva, és semmilyen festék nem volt rajtuk – valószínűleg nem volt barátja.

A rendőr viszont épp ellenkezőleg, unottan álldogált az autója mellett. Rágózott, és nemtörődöm módon követte napszemüvege mögül az emberek mozgását. Fiatal kora óta rendőr lehetett, már tisztnek kéne lennie ennyi idősen, a kudarc arra utalt, hogy a ranglétra alján kezdte – de negyven évesen, amennyinek kinézett, lassan nyugdíjba mehet. Ennyit a gyerekkori álmokról.

Emília az elképzeléseit mindig megalapozta, de a fantáziáját szabadjára engedte. Amit hozzátett a tényekhez, azok a saját ötletei voltak, a megérzései. Pontosan tudta, miért csinálja ezt a játékot, és honnan tud ennyit az emberekről. Oka volt annak, hogy milyen rendszer szerint élt.

Nem bírta elviselni, ha kiszolgáltatottnak érzi magát. Uralnia kellett az életét, pontosan meg kellett lennie az elképzeléseinek, úgy, ahogy akarta. A kiszámíthatóság jelentette számára egyben a biztonságot is. Ez a játék pedig amit az idegenekkel játszott…

Keresett valakit. Régóta, tizenöt éve várta, hogy egyszer csak ráismer majd arra, akit keres. Hogy egyszer csak szembejön vele az utcán, és minden megoldódik.

Öt perccel a szünete megkezdése után visszaült, és folytatta a munkát. Öt perc alatt sok minden történhet, jutott az eszébe. Sok minden történt is.

Csendben dolgoztak tovább. Amikor ott volt, senki nem beszélgetett a másikkal. Emíliának egyik kolleginájával sem volt meg a közös hang. Tudta jól, hogy Rebeka és Júlia jóban vannak, annyira, hogy akár ki is beszélik őt; de ketten két hét alatt sem végeznek annyi munkával, mint ő egyedül egy hét alatt. Ezt a főnöknek is látnia kell.

Most az egyszer maradni fog – megtöri a mintázatot –, határozta el. Képesnek kell lennie tovább lépnie, fejlődnie. Csak akkor lehet olyasvalakivé, akihez érdemes visszajönni. Ezt a kapcsolatai is mutatták.

Emíliát nem lehetett meglepni. Tilos volt.

Ezek a mintázatok csak úgy bekúsztak az életébe. Sosem tudott mit tenni ellenük, és kezdte megszokni, valahol a lelke mélyén szeretni is ezeket. Megadták élete ritmusát, a rendszert, a keretet, amiben élhetett, de az, hogy folyton ugyanaz ismétlődött, néha zavarba ejtette. Mókuskerékben érezte magát, mint aki fut, fut és fut, de nem jut előbbre. Megszerette ezt az állását (vagy inkább a fizetését), és nem akarta megint újra kezdeni. Most kényelmes volt, és a kényelem nagy úr. Szerette a mintázatait, de újakat hozzájuk tenni nem tudott. Arra gondolt, ha egy helyen maradhatna végre egyszer, akkor új mintázat születhetne. Ezek segítettek neki uralni az életét, de most már inkább csapdát jelentettek a számára. Mégsem tudott mit kezdeni velük, nem volt hatalma felettük. Ezek az Emíliánál gyakran ismétlődő mintázatok mankók voltak először, segítségek, melyek segítettek neki megfelelően viselkedni adott helyzetekben – mindenkinek vannak mintái, mikor hogyan kell viselkednie, mikor mit kell csinálnia, ezek az életszakasznak megfelelő szerepek. Ugyanakkor csapdát is jelenthetnek ha túlságosan ragaszkodik hozzájuk az ember. A rabszolgáikká válhatunk.

A mintázat legyen csak eszköz inkább, mintsem korlát.

Emíliának a munkahelyi problémája csak az egyik mintázat volt, amitől szívesen megszabadult volna. A társas kapcsolatai, a lakhelye ugyanilyen gyakran váltakozott, mint a munkája. A hatszáznyolcvanas szabály minden területen megjelent az életében.

Másfél órával később megint megállt.

Hatszáznyolcvan nap, és még nem történt semmi rendkívüli ezen a munkahelyén. Szinte már szokatlannak érezte; a hasa görcsölni kezdett, máshogy, mint amikor menstruál, és erősebben. Örülni akart, hogy megtört a mintázat, hogy itt lesz holnap is, de valami miatt várta, hogy valami mégis történjen.

Ahogy ujjai már nem verték a billentyűzetet, Emília belemerült saját kis képzeletvilágába. A kamaszkorán töprengett. Honnan eredhet a hatszáznyolcvanas szabály?

Mielőtt érettségizett volna, már akkor három évente költöztek más-más városba, és Emília megszokta, hogy hatszáznyolcvannál többször senkivel nem találkozhat. És ez a hatszáznyolcvanas különös szám mindig pontosan mutatta az egy helyen munkával töltött napjainak számát.

A csend térítette magához.

A másik két dolgozó is abbahagyta az írást. Emília felemelte a fejét, és Júliára nézett. Mennyire figyelmetlen volt! Észre sem vette, hogy az előírt dresszét viseli. A klímaberendezés zümmögésén kívül nem lehetett hallani semmit.

Emília nyelt egyet.

– Mi történt? – tett fel egy egyszerű kérdést. Képtelen volt jobban megfogalmazni, vagy máshogy szóra bírni kolléganőit.

Rebeka azonnal visszatért a saját munkájához, és Júlia volt az, aki végül feléje fordult.

Emília mindig azt hitte, hogy Júlia antipatikusnak találja őt. Ez az érzés a másik irányba megvolt.

– Iszunk egy teát? –kérdezte a magas lány.

Emília bólintott.

Kimentek a konyhába. János és Ferenc éppen kávéztak a fehérre festett, négyszemélyes asztalnál. János, ősz hajával a rangidős alkalmazottként mindig nyugodt és tekintélyt parancsoló módon viselkedett. Ferenc ellenben lazára vette a figurát. Egyikük sem szerette ezt a munkát. Ketten együtt feleltek az ügyfélszolgálatért és a marketingért. Biccentettek Emília felé, amikor meglátták, hogy megérkezett.

A cég számairól beszélgettek éppen, de elharapták a végét. Emília az irodában az archiválást, a digitalizálást, az adatok ellenőrzését végezte, sok egyéb munkafolyamat mellett. Amennyire Emília meg tudta mondani, sok ügyfelük volt, a cég nagyot ment. Még a bővítésen is el kellett volna gondolkozniuk.

A két férfi néma maradt.

Júlia a szekrényből elővett két filtert, két poharat és beindította a vízforralót. Míg a gőz betöltötte a levegőt, keresztbe fonta karjait a mellkasa előtt, és a két férfi kollégára pillantott.

– Nem hagynátok magunkra minket, fiúk? Vagy már megint ebédszüneten vagytok?

– Tudjuk ám, mi a helyzet – vágott vissza Ferenc. – Most mondod meg neki, hogy holnap már… – váratlanul elhallgatott, amikor ide ért a mondatban. Valószínűleg Júlia gyilkos pillantása fojtotta belé a szót.

– Hadd maradjunk – kérte János is. – Fogadtunk arra, miképp reagál majd.

Emília megköszörülte a torkát. A figyelem középpontjába került.

– Azt tudjátok, hogy én is itt vagyok?

Csend ereszkedett a társaságra.

– Miről kéne tudnom?

– A cég a holnapi nappal megszűnik – felelte Júlia. – Kicsit tapintatosabban akartam…

Emília egy megkönnyebbült sóhajt eresztett ki magából. A hasában a görcs elmúlt.

– Szinte tudtam! – mosolyodott el.

Júlia megrökönyödve meresztette rá a szemét; János és Ferenc tekintete mindent elárult. Tévedtek Emília megítélésében.

Vajon hogyan ítélnek meg engem? – kérdezte magában a lány. A mosoly viszont saját magát is meglepte. Nem gondolta, hogy örülnie kéne a fejleménynek. Nem csak a saját munkájáról volt szó. Tudta jól, hogy ez a cég mindannyiuk megélhetését biztosította, és rengeteg embernek tett megfizethetetlen szolgáltatásokat.

– Hát, erre egyikünk sem számított – forgatta a szemét János. Egy kortyra megitta a kávéját és felállt az asztaltól. – Visszamegyek, még van mit lezárnom.

Ferenc követte a példáját. Csak Júlia és Emília maradtak.

– Örülsz ennek? – kérdezte hitetlenséggel a hangjában Júlia.

Emília leküzdötte kényszeres örömét.

– Csak megkönnyebbültem.

– Hogyan?

– Nem tudom megmagyarázni – de meg tudta volna, csak az akarat hiányzott belőle. Azért mindenkit nem avat be az életébe, ez volt az egyik szabálya. – Féltem, hogy nem lesz erőm kilépni magamtól.

Ahogy ezeket a szavakat kimondta, tudta, hogy igazak. Végtelenül irritálóan igazak. Ha nem rúgják ki, neki kell mennie – ez volt a hatszáznyolcvanas szabály. A rendszer az életében.

És ezt nem lehet megtörni.

Kettő

Visszasétáltak az asztalaikhoz.

Emília mindig kitette a mobiltelefonját az asztal sarkára. Szürke, kínai gyártmány volt, apró, éppen elfért a tenyerében, érintőképernyős kijelzővel. A hangot, de még a rezgést is levette róla, viszont kinyitotta a tokot, mert hogy látja, ha hívják, a tudat, hogy kapcsolatban maradhat a világgal munka közben, megnyugtatta. Amint visszaült a székébe, pillantása a telefonra esett.

Valaki hívta egy ismeretlen számról. Az ismeretlen számokat ritkán vette fel, visszahívni pedig nem tudta ezeket, a szabály alól kivételt képzett, ha számított valaki olyan hívására, akinek nem írta be a nevét a telefonkönyvbe.

Emília a kezébe vette a készüléket. Háromszor hívták, harmincegyszer csörgették meg. Valaki nagyon el akarta érni. Eltöprengett, hogy vajon az előző napokban kikkel beszélt, akiktől hívást várhatott volna? Ki tudhatja a számát azokon kívül, akiknek ismeri a számát? Valami kaparta agya egyik eldugott sarkát, egy információ, egy jegyzet talán, ami miatt képtelen volt túllépni a dolgon.