Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

BEVEZETÉS

ELSŐ RÉSZ

MÁSODIK RÉSZ

HARMADIK RÉSZ

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Francis de Croisset

A MALAKKAI ASSZONY

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-438-2 EPUB
ISBN 978-963-559-439-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás:
1937

a mű eredeti címe:
La dame de Malacca

a borító Raja Ravi Varma (1848 – 1906) Milkmaid
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

BEVEZETÉS

Néhány évvel ezelőtt sokat utazgattam Indiában. Rahajangban megnéztem a város határában levő kis állatkertet.

Őszintén szólva, ez nem is állatkert, hanem az elevenen elfogott állatok lerakata. Önkéntelenül arra gondoltam, hogy egy nappal előbb talán még a járatlan őserdőkben, a karcsú pálmák és gumifák közt lestek zsákmányaikra a bambuszketreceikben izgatottan fel és alá szaladgáló, vérfagyasztóan ordító tigrisek. Egy keskeny öböl választja el az őserdőt az állatkerttől. Színpompás tollazatú, gyönyörű madarak vágyódva emelgették szárnyaikat az azúrkék ég felé, de kalitkájuk sűrű rácsába csapódva, tehetetlenül estek vissza. Szívesen nézegettem a mókás, ugató, pókkarú majmokat. Teletömködtem kabátom zsebeit mogyoróval, hogy kedvenc csemegéjükkel kedveskedjem nekik. Az állatkert valósággal ránehezedett a keskeny öbölre. Mögöttem - autóval alig húszpercnyi távolságra - civilizált város terült el, ahol egyesítve volt a kultúra minden csúnyasága és minden kényelme. Előttem pedig - alig puskalövésnyire - az udaigori maharadzsa titokzatos, csodálatos őserdeje.

Vissza akartam térni az autómhoz, még egy búcsúpillantást vetettem a komor tájra. Csak most vettem észre a nagy szürke foltot képező háztömböt. Vajon miért építették? Milyen célt szolgál? Megigazítottam a távcsövemet, hogy jobban láthassam. Szemlélődésemet rekedtes hang zavarta meg.

- Az őserdőben gyönyörködik? Ugye, ön nem angol? - kérdezte egy japán fiatalember. Olyan sovány volt szegény, hogy majdnem elveszett bő ruhájában. Úgy állt előttem, mintha a földből nőtt volna ki, nem hallottam léptei neszét. Nagy, fekete keretes pápaszeme mögül éles tekintettel, vizsgálódva nézett.

- Francia vagyok, uram.

- Ó, Párizs! - sóhajtotta. - Ön szerencsés ember. Három évig éltem Párizsban. Nehéz szívvel, akaratom ellenére távoztam onnan.

Hibátlanul beszélt franciául. Önfeledten, boldogan mosolygott néhány pillanatig.

Ő törte meg a csendet.

- Nagyon szép kilátás - mondta. - Volt már Udaigorban?

- Sajnos, még nem.

- Oda utazik?

- Nagyon rövidre van szabva az időm, de talán, ha visszajövök...

- Ó, ön vissza akar jönni? Rahajang nem elégíti ki az igényeit, messzebbre kellene mennie! Nézze meg az én hazámat. Japánba érdemes utazni! Megengedi?

Válaszra sem várva, elővette fényképezőgépét.

- Nono! - tiltakoztam.

- Ó, csak pillanatfelvétel! Egy kis emlék: egy párizsi úr Rahajangban! A japán mosolyogva meghajolt. Hátat fordított a szürke épülettömbnek. - Mondja kérem, voltaképpen mi az a nagy épület? Nem ciszterna? A japán most már nem mosolygott, hangosan nevetett.

- Ciszterna! - ismételte elégedett arckifejezéssel. - Nem, nem ciszterna, noha az is lehetne! Gyárépület.

- Udaigorban?

- Igen. Japán tulajdon. Gumigyár. Új üzem. Nagyobbítani akarjuk.

A japán udvariasan köszönt. Megkérdezte azonban, igazán elutazom-e, most egyenesen a szállodába hajtok-e, melyik szállodában lakom, nincs-e kedvem az ő autójába ülni? Kissé türelmetlenül hangzó, tagadó válaszomra, mosolyogva meghajolt és eltűnt. Amint beültem a taxiba, sárga arca még egyszer feltűnt az autó ablakánál.

- Bocsánatot kérek tolakodásomért, de elfelejtettem megkérdezni, hogy milyen névre és hová küldjem a fényképet?

Már kezdett terhemre lenni ez az egzotikus fiatalember és nem adtam határozott választ.

Ebben az évben Kínába utaztam. Hajóm útiránya Hongkong volt, de érintettem Rahajangot is és kiszálltam, mert visszavonzott az állatkert.

Semmi sem változott itt - az időjárást kivéve. Sötét, ólomszürke égbolt, fehér, vakító fénnyel tűző nap és tűrhetetlen hőség fogadott. A bágyadt tigrisek nem ordítottak és a majmok visszautasították a mogyorót. Rá sem lehetett ismerni a máskor virgonc állatokra. Most is fürkészőleg néztem körül. Az udaigori parton kerestem a japánok gyárát. Érdekelt, vajon tényleg megnagyobbították-e az óriási épülettömböt. Legnagyobb álmélkodásomra meg kellett állapítanom, hogy nem nagyobbították meg, hanem ellenkezőleg - lebontották. A régi, hatalmas szürke folt kis ponttá zsugorodott. Miután gondolkodásmódom egyszerű és meglehetős naiv, természetesen azt hittem, hogy a vállakózás nem sikerült. Más megoldás nem jutott eszembe, tehát rövid töprengés után sarkon fordultam és visszamentem. Alig tettem néhány lépést, a meglepetéstől földbe gyökerezett a lábam. Ott, ahol utolsó ittlétemkor csak vad bozót volt, most csinos, japán vendéglő állt. Az egzotikus pavilon előtt árnyékos faterasz hívogatta a vendégeket. Dél elmúlt. Éhes voltam. Egy pillanatig mégis haboztam, betérjek-e. Itt azonnal csillapíthatnám éhségemet, de a szállodában felfrissülnék a hideg zuhanytól. Mielőtt határoztam, ismerős hangot hallottam:

- Hát tényleg visszajött? Ezúttal Japánba is ellátogat?

Megfordultam és azonnal megismertem a barátságos fiatalembert. A fényképező japán állt előttem. Feledhetetlen pápaszemek is vannak a világon! Ezúttal kimonót viselt japán barátom, és sokkal magasabb benyomást tett. Nem bosszantott ez a különös találkozás, mert arra gondoltam, hogy most megtudom, miért tűnt el a föld színéről a gumigyár?

- Igen - feleltem és megkínáltam cigarettával -, két hónap múlva az ön hazájában leszek. Előbb azonban Kínában akarok néhány hetet eltölteni.

- Ó, francia dohány! - sóhajtott a japán -, szép párizsi emlékeim jutnak eszembe. - Fürkészőleg nézett reám. - Mandzsúriába is megy? - kérdezte.

A kérdések pergőtüze kezdődik - gondoltam. Ezúttal azonban nem bosszantott a fiatalember tolakodó kíváncsisága. A japán nemzeti viselet megmagyarázhatatlan méltóságteljességet kölcsönzött a különben igénytelen külsejű férfiúnak. Sőt, ha ült, tagadhatatlanul imponáló volt. A japánok lába igen rövid. Ha ülnek, magasabbnak látszanak.

- Igen, Mandzsúriába is megyek Az önök gyarmatosítási szándéka határozottan érdekel - válaszoltam.

- Ön politizál?

- Nem.

- Óh!

A japán hosszú ideig hallgatott.

- Mondja kérem...

- Bocsánat - szakítottam félbe -, én is szeretnék végre egy kérdést intézni önhöz. Ezúttal rajtam a sor. Ugye?

A japán meghajolt és gondolatait hideg mosolya mögé rejtette.

- Szeretném tudni, hogy mi lett a japán gumigyárból. Miért zsugorodott össze.

A japán összerezzent, de változatlanul mosolygott.

- Le kellett mondanunk tervünkről - válaszolta.

- Szabad kérdeznem, miért?

- Hát - a japán egy pillanatig gondolkodott -, mert nem volt elég anyagunk.

Tudtam, hogy csak gúnyolódik velem. Éreztem, hogy ez a kérdés kellemetlenül hatott rá.

- Bizonyosan csak azért építette ezt a bájos pavilont, hogy foglalkoztassa munkásait, hiszen angol tengerben tükröződik - mondtam minden mellékgondolat nélkül. A japán azonban nem akarta folytatni a beszélgetést. Felállt, úgy tett, mintha nem hallotta volna, amit mondtam, változatlanul mosolygó arccal meghajolt és méltóságteljes léptekkel lement a lépcsőn. Egy másodperc múlva eltűnt a házban.

Sejtettem, hogy valami titokzatosság lappang itt. Már az első pillanatban éreztem.

A titok kulcsát Pekingben sikerült megtalálnom.

Egyik este a Grand Hotel tetőteraszán vacsoráztam Jenkins barátommal. A lemenő nap sugarai csodálatos lila fényt árasztottak a városra.

Jenkins kitűnően ismeri a Keleti Birodalmat. Rahajangban bankot alapított. Udaigorról beszélgettünk. Megkérdeztem, miért szüntették meg a gumigyár üzemét.

- Ó, igen... jól ismertem - felelte álmodozva.

- A gyárat?

- Nem. Az asszonyt...

Fürkészőleg néztem rá.

- Igen. A gyár szoros összefüggésben áll egy asszony sorsával. Romantikus szerelmi történet.

Elmondom úgy, ahogy tőle hallottam.

A kedves olvasót azonban figyelmeztetem, hogy ne keresse a térképen az udaigori maharadzsa birodalmat. Felesleges fáradság lenne. Rahajang városát sem fogja megtalálni. Az én agyamban született ez a két név. A lényegen nem változtattam. Egyszerűen más keretbe foglaltam a képet.

ELSŐ RÉSZ

Audrey Greenwood angoltanárnő - a Tramon kisasszonyok nevelőintézetében - a fekete tábla fölött álló órára nézett: négy óra múlt tizenkét perccel. Még csak tíz perce diktál? Még további öt perc és a tintafoltos padokra könyökölő kis tanítványok magolni kezdik Dickens egyik művének valamelyik fejezetét olyan kiejtéssel, hogy nevetni sem lehet rajtuk. Inkább sírni tudna az eltorzult szavak hallatára.

Audrey még sohasem érzett ilyen életuntságot. Ezek az órák! Már két év óta mindig pontosan ugyanabban az időben! Két év óta minden reggel eljön a Bruxelles utcai komor ház második emeletének magányos kis szobájából, villamosra ül és pontban nyolc órakor leszáll Calais másik végében, a Tramon kisasszonyok intézete előtt, ahonnan csak este hat órakor távozik, mert a tanításon kívül még felügyeletet is vállal, hogy kikerekítse sovány kis fizetését.

Végre felszabadulva, gyalog ment haza, akármilyen idő is volt. Az angolszász vér egészséges ritmusa késztette rá. A fürdőszobájában elhelyezett melegítőt használta konyha helyett.

Elég gyöngén táplálkozott. Tojás, hideg hús, gyümölcs. Ez volt minden. Mégis türelmetlenül várta az étkezés idejét. Villásreggelizni tanítványaival szokott az intézetben. Egész nap nem volt egy szabad pillanata sem. Annál jobban szerette kis szobájának magányát. Fával fűthető kályha, gramofon - apjától kapta halála előtt, körülbelül két éve - és könyvei várták. Alighogy ebédelt és mosogatott, egyiptomi cigarettás dobozt vett elő fiókjából - ez volt egyetlen fényűzése -, azután lemezt tett a gramofonra, buzgó érdeklődéssel regényt olvasott és foxtrott, valcer vagy tangó hangja mellett kezdődött magánélete.

Könyveit Turpinné kölcsönkönyvtárából hozta. Turpinné, akadémiai tisztviselő, a Saint Omerban, Amédée Turpin kiadásában megjelent La grammaire pour tous szerzője, mikor férje meghalt, olvasótermet nyitott a Pierrette és Gambetta utca sarkán.

Audrey Boulogne-ban ismerkedett meg Turpinnéval, 1929-ben, mikor anyagilag és testileg egyaránt tönkrement apja szívbajban meghalt. Turpinné gömbölyű, élénk és érzékeny asszony volt. Rögtön megszerette a „szegény angol kisasszonyt”, aki olyan méltósággal viselte gondjait és bánatában is erős, céltudatos maradt. Míg megérkezett a Manchesterből várt kis pénzösszeg, Turpinné előlegezte a temetési költségeket és fedezte az összes felmerülő kiadásokat. Audrey nem akart visszamenni Manchesterbe, ezért Turpinné beajánlotta a Tramon kisasszonyokhoz és fel is vétette az Allies boulevardon levő intézetbe.

A pillanat kedvezett. Sehogy sem voltak megelégedve Mrs. Blackkel, aki ivásra adta magát, elaludt tanítás közben és még a gyermekzsivajra sem ébredt fel. Felügyelőnőt is kerestek a növendékek mellé, mert az előző nevelőnő, egy huszonkét éves fiatal leány a tornatanárral együtt új állást vállalt.

Egy vasárnap reggel Turpinné meglátogatta a Tramon kisasszonyokat, éppen mikor - szilvaszínű ruhában, rezedaszínű kalappal - hazajöttek a miséről.

- Majd meglátják - mondta Turpinné -, Miss Greenwood tökéletes teremtés. Kitűnően tanult és minthogy nagyon szegény...

- A szegénység nem bűn! - jelentette ki az idősebb Tramon és megtörölte szemüvegét, aztán visszatette büszke orrára.

- Minthogy szegény - folytatta Turpinné -, boldogan fogja egyesíteni az angoltanárnői és nevelőnői állást.

A két nővér szempillantásokkal tanácskozott.

- Újítás lenne - mondta kitérően az idősebb Tramon, aki szívesen mutatkozott félénknek.

- De milyen megtakarítást jelent! - válaszolta az ifjabb Tramon.

- Hova való? Mi volt az apja?

- Apja Dublinből származott, aztán Manchesterbe költözött és posztóüzletekben ment tönkre. Bizonyára önök is tudják, hogy Manchester...

- Igen, tudjuk - bólogatott az idősebb Tramon -, nagy kereskedőváros...

- 450 000 lakossal - toldotta hozzá az ifjabb Tramon. - Anyja él?

- Nem, de tudom, hogy kitűnő ír családból származott. Ami Greenwood (így mondta: Grinvu) kisasszonyt illeti, huszonnégy éves, kifogástalan modorú, rendkívül művelt és...

Turpinné kissé habozott.

- Nos? - kérdezték a kisasszonyok.

- Igen... nagyon szép! - vallotta be Turpinné.

A két nővér jelentőségteljesen nézett egymásra. Tekintetük elárulta, hogy rosszallják a dolgot.

- Ő - igyekezett mindent jóvátenni Turpinné -, igen tisztességes, sőt, szigorú szépség. Szeme nagy, de komoly, haja aranybarna színű és hullámos, de hiszen azon lehet segíteni. Komoly nő. Inkább hideg. Sohasem láttam nevetni. Igaz, hogy most gyászban van, de azelőtt is ismertem és balsorsában is mindig méltóságteljes maradt. Sőt, attól tartok, hogy önök talán túlságosan szomorúnak fogják tartani.

- Nem tesz semmit! - kiáltott fel Prudence, a fiatalabbik Tramon kisasszony.

- Sőt, ellenkezőleg - erősítgette az idősebb Tramon. Az a boldogtalan teremtés, aki megszökött a tornatanárral, mindig vidám volt. Kiben bízhatna az ember, ha már egy családapa sem megbízható?

- Beszél franciául? - kérdezte Prudence.

- Nagyszerűen! - válaszolta a La grammaire pour tous szerzője. A kiejtése kissé idegenszerű.

- Nem bánjuk - mondta Mathilde Tramon. - A tanítványok szülei legalább látni fogják, hogy az angol nyelv tanítására igazi angol nőt szerződtettünk.

- Végül, megbízhatnak tapasztalataimban - fejezte be Turpinné -, felelek Miss Greenwoodért, mint önmagamért.

- Kedves barátnőm - felelte az idősebb Tramon felállva -, mindjárt ezen kellett volna kezdenie. Küldje el pártfogoltját holnap. Ünnep van, ráérünk beszélgetni vele. Holnap fél kilenckor.

- Este?

- Nem, reggel! Holnap, ünnep lévén, mindketten kissé lustálkodunk.

*

Húsz perc múlva Turpinné ott volt a La Croix Hotelban, ahol Audrey megszállt.

- Csak ne találnám a szegény kisleányt sírva - gondolta a jó asszony, miközben lihegve mászott fel a lépcsőkön, mert félt a lifttől. - Mostanáig példás bátorságot mutatott, mindennek van határa azonban.

Kopogott az ajtón, de meg se várta a választ, lázasan sietett a jó hírt közölni:

- Elintéztem. Holnap reggel várják.

Alighogy kimondta a szavakat, zavartan hőkölt vissza. Egy férfi ült az ágyon Audrey mellett és a kezét fogta. Igaz, hogy az ágy rendben volt, de két pohár koktél állt az asztalon a cigarettavégekkel telt hamutartón kívül. A szobában kék füst terjengett.

Audrey nyugodtan állott fel.

- Milyen jó ön, asszonyom, milyen jó! Megengedi?

Megcsókolta Turpinnét, aki megdöbbenve nézett hol a látogatóra, hol a koktélra.

- Herbert Carter - mutatta be Audrey. - Repülőn jött, hogy meglátogasson és mindjárt elmegy.

Carter meghajolt. Körülbelül harmincöt éves, magas, csontos, kissé kopasz, szeplős arcú fiatalember volt, rövid szőke bajuszt viselt.

- Hozzátartozója? - kérdezte Turpinné izgatottan.

- Nem. Jó barátom. Régi, jó barátom. Elmondtam, hogy ön milyen jó hozzám, mennyi mindent tett értem és mi a tervünk. Nem helyesli - mondta a leány fáradt mosollyal.

- Azt hiszem, asszonyom, hogy nem tesz jó szolgálatot - mondta a fiatalember kissé nyersen és hangja remegett. - Audrey jobban tenné, ha visszajönne velem Angliába. Mit fog itt csinálni egyedül Calais-ban? Inkább jönne hozzám feleségül!

Turpinné fellélegzett. Arca újra kiszínesedett.

- Ó! Jegyesek?

- Nem! De már másodszor kérem meg! - jelentette ki Carter.

- A drága gyermek még nem közölte velem a nagy titkot! - kényeskedett Turpinné megnyugodva, kedves szemrehányással.

- Mi lesz belőle, ha nem jön hozzám feleségül? - folytatta Carter. - Elvégre huszonnégy éves.

Kínosan beszélt franciául. Haragos és szerencsétlen arcot vágott. Beszéd közben hol ökölbe szorította kezét, hol kinyitotta. Nagyon ügyetlen lehetett.

Audrey egy bőröndön ült, térdére könyökölt, állát kezére támasztotta. Hallgatott.

- Bizonyára sok más beszélnivalójuk van - mondta Turpinné zavartan. - Elmegyek, később visszajövök.

- Nem, nem! Herbertnek el kell mennie. És különben is felesleges távoznia, hiszen már mindent elmondtunk egymásnak - jelentette ki Audrey.

A fiatal leány felállt, megfogta Carter kezét és gyöngéden mondta:

- Ne haragudjék, Herbert, és köszönöm, hogy eljött, mindent köszönök. Good bye dear and good luck!

Herbert Carter hosszan nézte, mosolyogni igyekezett, aztán hirtelen fogta kalapját és elrohant.

Audrey néhány pillanatig állva maradt. Az ajtót nézte. Azután kinyitotta az ablakot és megjegyezte:

- Nagy a füst!

Leült Turpinné mellé.

- Nem szereti? - kérdezte az asszony.

- Nem!

- De ő szereti magát és derék embernek látszik.

- Nem lennénk boldogok! - felelte Audrey.

- Gyermekem, én már az anyja lehetnék - mondta Turpinné -, remélem, nem veszi rossz néven tehát, ha arra figyelmeztetem, hogy jól meg kell gondolni a dolgot. Szép, tisztességes állást kap, de nem nagyon jövedelmező. Nincs semmi jövője. A legszebb női hivatás mégis a házasság és az anyaság. Milyen állása van ennek a fiatalembernek?

- Katonaorvos.

- Szép foglalkozás! - kiáltott fel Turpinné. - Ebben a bizonytalan időben biztos jövő. Jó társadalmi pozíció! Jó összeköttetéseket, meghívásokat, szórakozásokat jelent. Lesznek majd gyermekei, háza...

Audrey tekintete elhallgattatta.

- Kedves Turpinné - mondta a fiatal leány, megfogva barátnője kezét -, éppen ezért nem akarok hozzámenni.

Turpinné tágra nyitotta szemét.

- Látja - folytatta Audrey -, Herbert mindennek pont az ellenkezője, amit szeretnék. Kicsinyesen fogja fel az életet. Konvencionális. Tipikus angol kispolgár, és gyűlölöm a kispolgárokat.

Turpinné megrezzent, visszahúzta kezét, de Audrey újra megfogta.

- Úgy értem, hogy gyűlölök minden középszerűséget és Herbert középszerű. Vele együtt minden középszerű lenne. Még a gyermekeim sem jelentenének boldogságot a katonaorvosi fizetéssel! A családi gondoknál sokkal jobban szeretem az egyedülvaló szegénységet. Egyedül el lehet viselni a nyomasztó bosszúságokat, a csúnya kis gondokat, mert ha egyedül vagyok, megvetem őket. De kettesben, vagy nagyobb családdal... nem! Köszönöm! És különben is unom ezt a fiút. Inkább nyomorúság, mint unalom. Nem, inkább várok.

- Szép! - mondta Turpinné, aki maga se tudta miért, de kissé megsértődött. - Mire vár?

- Nem tudom! - felelte Audrey kitérően. - Semmit vagy mindent! ír vagyok... és igaz, hogy vannak pillanatok, mikor nagyon szerencsétlennek érzem magam, de máskor... Szeretnék utazni, élni... Sokszor álmodozom.

Turpinné megdöbbenve nézett reá. Most egészen másnak látta Audrey-t, mint amilyennek a Tramon testvérek előtt lefestette.

- Ne beszéljünk többet róla - fejezte be a vitát Audrey, cigarettára gyújtott és megkínálta Turpinnét is.

- Köszönöm, nem dohányzom. Ne haragudjék, ha arra kérem, hogy vigyázzon, nehogy a Tramon kisasszonyok meglássák, hogy cigarettázik.

- Természetesen nem fogok cigarettázni az intézetben.

- Nyilvános helyen sem. Leroy kisasszonyt, az irodalom tanárnőjét ugyancsak lekapták, mert hallották, hogy a moziban cigarettázott.

- Szűk látókörű kisasszonyok lehetnek! - tréfálkozott Audrey.

- A növendékek szülei mindig résen vannak - jelentette ki Turpinné kissé megbotránkozva. - Calais kis város. Ami azt illeti...

Habozva hallgatott el.

- Mondja csak el, amit akart! Ne hallgasson el semmit!

- Nem vagyunk Angliában. Az élet itt nem olyan szabad. A maga hazájában ez a jelmondat dívik: Honni soit qui mai y pense! Nálunk meg az járja: Mit fognak mondani?

Elhallgatott néhány pillanatra. Nagyon meg volt elégedve azzal, amit mondott.

- És nem kell fiatalemberekkel mutatkoznia - folytatta -, már úgy értem, hogy kettesben... és itthon sem szabad férfiakat fogadni.

- Nem ismerek senkit.

- Hamar fog ismerkedni.

- Nem hiszem. Látja, asszonyom, - Audrey komolyan nézett az asszonyra -, jóformán semmit sem tud rólam. Utálom a flörtöt. Vannak hibáim, de nincsenek gyöngéim. Igaz, nem vagyok elég józan. Ha az lennék, férjhez mennék Herberthez. De sokkal büszkébb, elszigeteltebb vagyok, semhogy józan lehessek.

- Persze, persze! - bólogatott Turpinné. - Nem értette meg Audrey-t, de ösztönszerűen megnyugodott.

- Nem tudom felfogni, hogy valaki apró ballépéseket kövessen el. A nagy őrültségeket vagy bűntetteket jobban megértem. Ó, nyugodt lehet - folytatta mosolyogva, mikor látta, hogy Turpinné felugrik -, ritkán adódik reá alkalom.

Turpinné azonban ezúttal nem botránkozott meg. Inkább valami szunnyadó romantika, ébredt benne. Rajongott és lelkesedett Miss Greenwood fiatalságáért, szépségéért, klasszikus profiljáért, nagyképű kijelentéseiért, küzdelmes életéért.

A La grammaire pour tous szerzője azt gondolta: „Most már tudom, hogy ki az a Miss Grinvu! Racine műveinek megelevenedett hercegnője!"

*

- Maga nagy dolgokra született! - jelentette ki Turpinné egy este Audrey-nak, mikor együtt vacsoráztak gesztenyebarna ebédlőjében. A függőlámpa rávilágított a holland abroszra, az ötvözött tálra. - Nem kérdezősködöm a múltjáról - tette hozzá -, de azt hiszem, hogy nem élt hétköznapi életet.

Audrey mosolygott és egyébről kezdett beszélni. Otthon azonban visszagondolt beszélgetésükre. Nagy hullámzások jellemezték sorsát! Senkinek sem lehet elhibázottabb élete az övénél.

Újra látta maga előtt a komor gyárvárosban a sötét utcát, ahol gyermekkorát töltötte, a nagy hideg házat, amelyben anyja meghalt. Gégerákja volt. Audrey alig múlt tizenkét éves. Minden emlékéhez eső fűződött. Most is, mikor szürke tavaszi reggeleken a Tramon intézetbe ment és habozott, hogy minden kabátot vegyen fel. mintha hallotta volna édesanyja drága, rekedtes hangját, amint felemelte fejét a párnáról és nyugtalan szemekkel figyelmeztette:

- Ne felejtsd itthon az ernyődet. Meleg kabátot végy!

Sokszor, mikor nagy záporban érkezett haza este, mindig arra gondolt:

- Szegény mama! Mennyi hűlést elkerülhetnék, ha élne!

Anyja! Agya fölé akasztott pasztelkép örökítette meg vonásait. Mosoly ragyogott szenvedő arcán.

„Hasonlítok hozzá! - gondolta Audrey. - De az ő nézése bizonytalanabb, szája nem olyan erélyes. Mégis tőle örököltem a folytonos reménykedést, amelyet nehéz sorsom lassanként felőröl. Apám mennyire szerette! Mindig úgy szólította: Grace-em.”

Maga előtt látta halálos ágyán, Boulogne-ban. Utolsó szavaival is őt hívta: „Grace-em, kicsi Grace-em, segíts, add a kezed!” Audrey megfogta a haldokló kezét.

- Papa, nézz reám, én vagyok! - kérlelte. De apja csak a másikat látta hirtelen megmerevedett szemeivel.

Neki legalább rendes, normális asszonyi élete volt! - gondolta -, de nekem!?...

Tekintete aztán egy sportruhás fiatalember arcképére tévedt. Nagyon fiatal volt még. Értelmes homlok, ragyogó szem, vidám, kötekedő mosoly: Ez volt Eric! Milyen végzetes szerencsétlenség érte! Audrey nem tudta megbocsátani a sorsnak, hogy meghalt huszonhét éves korában. Sugárzóan eszes, aranyszívű volt... és mert biciklije megcsúszott egy szekér előtt, elvesztette életét... esküvőjük előtt néhány hónappal... miután három évig vártak egymásra. Nem akart megnősülni addig, míg el nem érte azt az állást, amelyre vágyott.

Milyen elhibázott élet! Folyton erre gondolt, háttal a fekete táblához támaszkodva, mialatt a növendékek Dickens regényét betűzték.

Úgy érezte, hogy ereje elhagyja. Mostanáig vitézül tűrte, de e pillanatban fizikai fájdalmat érzett a keserűségtől.

Mikor befejezte a tanítást, még ahhoz sem volt kedve, hogy rendes szokása szerint gyalog menjen haza. Utálta az utcákat is. Zsúfolásig megtelt villamos haladt el előtte. Szél söpörte végig az utcát. Audrey ökölbe szorított kézzel várt.

Nem bánom, akárhogyan - gondolta -, de el kell utaznom innen! El, el! Huszonhat éves vagyok, vénleány és történéstelen, unalmas, szürke az életem.

Hazaérve levelet talált szobája küszöbén. Megismerte Herbert írását. Hat hónap óta nem kapott levelet tőle. Az asztalra dobta. Dühösen levette kalapját, kabátját és ráborult az ágyra.

Ha tudott volna hinni, remélni, bízni, mint édesanyja, nem lett volna ilyen szerencsétlen. Grace Greenwood betegen, utolsó éveiben szobához és ágyhoz láncolva rábízta leányát minden vasárnap és ünnepeken Mrs. Drake-re, egy szigorú gyermektelen özvegy öreg angol nőre.

Mrs. Drake rajongó lutheránus volt és nem tudta megérteni a katolicizmus költészetét; a rábízott gyermeket sohasem vitte katolikus templomba, hanem lutheránusba.

- Ne mond el anyádnak - mondta -, teljesen felesleges, majd, ha nagy leszel, megköszönheted, hogy ide hoztalak.

A hívek zsoltárokat énekeltek, Mrs. Drake hangja is belekapaszkodott a tömegénekbe. Ha a gyermek szórakozottan hallgatott, Mrs. Drake megbökte ernyője nyelével kezét és rászólt;

- Énekelj!

- Ugyanahhoz az Istenhez imádkoznak a katolikus templomban, mint a lutheránusban? - kérdezte a gyermek.

- Csak egy Isten van - válaszolt az özvegyasszony.

Valaki kopogott az ajtón.

A fiatal leány kisírt szemmel, borzasán kelt fel az ágyról.

- Bizonyosan Turpinné jön - gondolta -, de nem akarok látni senkit.

Elhatározta, hogy nem válaszol a kopogásra. Azt fogják hinni, hogy nincs itthon. Aztán észrevette, hogy a lámpa ég és a fénysugár a küszöbön keresztül elárulja.

- Ki az? - kérdezte.

Férfihang felelt.

- A levélért jöttem, várják a választ.

- Egy pillanat!

Gyorsan megmosta szemét, rendbe hozta haját és ajtót nyitott. A La Croix Szálloda inasa állt előtte:

- Választ vár Mr. Carter a levelére.

Hogyan? Herbert itt van Calais-ban? Most nézte meg a levelet. Nem is volt bélyeg rajta.

- Még nem volt időm elolvasni! - magyarázta a fiúnak. - Legyen szíves, várjon egy pillanatig itt künn!

- Kérem!

Felbontotta a borítékot:

„Kedves Audrey!

Áthelyeztek a Keletet megszálló csapatainkhoz és kineveztek Rahajangba. Jerris doktor helyére, aki vérhasban súlyosan megbetegedett. Nem szálltam a Rajputana hajóra Liverpoolban, majd csak Marseille-ben fogom elérni hajómat hat nap múlva. Nem akartam elhagyni Európát anélkül, hogy elbúcsúzzam magától és hogy még egyszer szerencsét próbáljak.

Rahajang kellemes város, a klíma tűrhető.

Az élet olcsóbb, mint Angliában, és ott az őrnagyorvos felesége nagy tekintélyt jelent. Eljön velem? Tudom, hogy nem szeret, de a világon mindent el fogok követni, hogy boldoggá tegyem.

Ha nemet mond, nincs elég erőm ahhoz, hogy viszontlássam. De ha a válasz »igen«, vagy csak annyi, hogy »talán«, szóljon egy szót levelem átadójának és rögtön ott leszek! - Herbert”.

Audrey néhány percig mozdulatlanul ült ágyán. Még egyszer elolvasta a levelet. A szél szomorúan fütyült végig az utcán. Besötétedett. Audrey nem fűtött be a kályhába, borzongó vállára nyomasztóan nehezedett az élet súlya. Hirtelen felállott, visszafojtotta feltörő kiáltását, kitárta karját és kinyitotta az ajtót:

- Mondja meg Carter úrnak, hogy jöjjön rögtön. Vagy nem - javította ki önmagát -, inkább én megyek!

*

Két nap múlva Mr. és Mrs. Carter házasságot kötöttek a konzulátuson és a lelkész előtt, s még aznap este indultak Marseille-be, de előzőleg együtt ebédeltek Turpinnénál. Még pezsgő is került az asztalra. Turpinné boldogult férjétől kapta aznap, mikor akadémiai tisztviselőnek kinevezték. Az asztalt és az ötvözött tálat fehér orgona borította.

Turpinné szívből sajnálta, hogy fiatal barátnőjét elveszti. Az esküvő nem volt elég ünnepélyes, nem volt megható. A jó asszony csalódást érzett.

„Hogyan? Ez minden? - gondolta. - Eskü a Bibliára, gyűrűváltás, néhány rövid szó a jövendőbeli házasokhoz, akik már útiruhában voltak! így engedik útra őket? Akárcsak egy amerikai filmen!”

Eszébe jutott saját esküvője: zene, koszorúsleányok, virágok, ajándékok, barátok, Saint Omer alispánja, a tanúk díszben, gyermekkórus, tömjén... Milyen megható volt! Arca fehérebb volt, mint ruhája. Milyen szép emlékek!

Audrey és Herbert mit sem kaptak az esküvői pompából, de nem is törődtek vele.

„Milyen furcsák az idegenek!" - gondolta.

Mialatt a cseléd felszolgálta a fagylaltot és a süteményt, Turpinné Audrey-t szemlélte és őt igyekezett megérteni.

Tegnap, az esküvő előtti napon együtt vásárolták meg a legszükségesebb, nélkülözhetetlen dolgokat. Turpinné már várta Audrey-t a boltajtóban. Segédje helyettesítette távolléte alatt. Nagyon izgatott volt. Audrey rendes arckifejezésével jelent meg.

- Féltem, hogy elkésem - kiáltotta, de még kezet sem szorított barátnőjével.

- Milyen hidegek ezek- az angolok! - panaszkodott Turpinné. - Üljünk kocsiba! - tanácsolta.

Március végén az átkelés a Vörös-tengeren már kellemes, mert enyhe idő szokott lenni és Audrey-nak csak téli ruhái voltak. Turpinné elvitte a nagyáruházba, ahol nyári holmit, selyemblúzokat, könnyű szoknyákat, sportcipőt vásárolt. Audrey sokáig nézett egy nagyestélyi ruhát, legutolsó párizsi modell volt.

- Nincs estélyi ruhám - sóhajtotta -, de ez bizonyosan nagyon, drága...

Turpinné még sohase látta ilyen sóvárgó szemmel bámulni Audrey-t.

- Majd megkérdem az árát. Jól ismerem Marie-t, a főnöknőt, várjon egy pillanatig.

Turpinné ragyogó arccal jött vissza.

- Hallatlan olcsó! Háromszázötven frank.

Audrey elragadtatva próbálta fel a ruhát. Mme Marié éppen dicsérte a tükör előtt, mikor belépett a másik főnöknő, Mme Jeanne:

- Jól teszi, kisasszony, hogy megveszi ezt a gyönyörű ruhát. Kilencszáz frankért igazán ajándék.

Turpinné pirulva dadogott valamit, de Audrey már levetette a ruhát.

- Sajnálom - mondta kemény arccal -, nem vehetem meg.

- Gondolja meg, kisasszony! - mondta Jeanne asszony és félrevonta társnőjét.

- Nem szeretem még a titkos alamizsnát sem! - jelentette ki Audrey száraz hangon.

- De hiszen ez a nászajándékom! Úgy örvendtem, hogy megvehetem...

Turpinné majdnem sírt.

- Megállapodtunk, hogy Stendhal műveit adja nászajándékba, régóta vágyódom erre. Megalázott, igen megalázott! - erősítette meg Audrey, és felvette utcai ruháját.

- Nem, kedves, egy csöppet sem! - szipogott Turpinné, mint egy megdorgált gyerek. - Nekem senkim sincs, akit kényeztessek. Egyedül vagyok.

Audrey odarohant Turpinnéhoz, mintha meg akarná verni, de hirtelen megölelte, megcsókolta:

- Darling, bocsásson meg! Imádom kedves hazugságát. Soha nem fogom elfelejteni.

Turpinné ijedten, izgatottan nézett reá. Audrey szeméből könnyek hullottak. Arca elsápadt, ajka remegett.

- Nem éri meg az egész ruha, hogy ilyen izgatott legyen! Nyugodjék meg! - könyörgött Turpinné.

- Ó, nem a ruháért, hanem mindazért a jóért, amit irántam tanúsított. Nem, nem felejtem el soha!

Lihegett, mintha szaladt volna. Keze még mindig remegett, mikor feltette kalapját.

„Kétségkívül szép ajándékot kapott tőlem” - gondolta Turpinné, mikor kimentek az üzletből és Audrey hóna alatt vitte a drága dobozt, de milyen felesleges a nagy túlzás! Az angolok nem elég kiegyensúlyozottak.

Amit azelőtt gondolt az angolok hidegségéről, most kétségessé vált.

Felkelt az asztaltól, bement a kis szalonba. Herbert cigarettára gyújtott. Le nem vette szemét feleségéről. Csodálkozás és boldogság ragyogott arcán, mint aki nem tudja elhinni a valóságot. Turpinné nem találta rokonszenvesnek megelégedett mosolyát.

- Engedje, hogy én szolgáljam fel a kávét - mondta Audrey. - Pihenjen, elég sokat fáradt értem!

- Maga bizonyosan fáradtabb, mint én!

- Ugyan, miért? - nevetett Audrey.

„Olyan fesztelen, mintha mindig asszony lett volna!” gondolta Turpinné.

- Nem tudom, hogy hány kockával issza a kávét - fordult Audrey Herberthez, aki eltolta a cukrot és likőrt töltött poharába. - Mindenesetre sietni keli, magának meg a konzullal kell beszélnie, én pedig nem csomagoltam még. haza kell mennem!

Turpinné csodálkozva nézett reá. Miért hazudik? Egész bizonyosan tudta, hogy Audrey csomagolt és csak kis kézitáskáját kell összeszednie.

- Egyedül akartam maradni magával - magyarázta Audrey barátnőjének, mikor férje elment. - Nagyon szeretnék kérni magától valamit... és különben is. ez az utolsó nap. melyet együtt töltünk.

Leült Turpinné lábaihoz egy kis zsámolyra. Ráemclte kék szemét. A derék asszonyt sokszor nyugtalanította, hogy nem tudja kiismerni Audrey jellemét. Soha nem tudta előre, hogy a dolgok milyen hatást fognak kiváltani belőle, de napról napra jobban vonzódott hozzá. Mennyire fog majd hiányozni!

- Vessen nekem kártyát! Nagyon szeretném, ha teljesítené kérésem!

- Mi jut az eszébe? - ijedezett Turpinné.

- Azt mesélte egyszer, hogy jól tud kártyát vetni és különös látnoki tehetséggel van megáldva.

- Kár volt, hogy említettem. Nem szabad belevegyülni a gondviselés dolgaiba, bízzuk a jó Istenre a jövőt! Ne kutassuk a sors titkát!

- Elmegyek, Isten tudja mikor látjuk megint egymást. Csak nem utasítja el kérésemet?

- Nincs is kártyám!

- Hoztam! - nevetett Audrey.

Kihúzott táskájából egy csomag játékkártyát és az asztalra tette.

Turpinné most látta először nevetni. Arca gyermekes kifejezést öltött.

- A gyóntatom haragudni fog.

- Nem kell megmondani!

- Dehogynem, hogyne mondanám meg! Csak így oldozhat fel!

Fürgén keverte a kártyát.

- Emeljen! Jól van! Vegyen le öt csomót! Mi érdekli? Boldog családi élet, pénz, gyermek...

Audrey félbeszakította.

- Nem! Csak egy dologra vagyok kíváncsi. Három nappal ezelőtt sürgönyöztem Londonba. Választ várok. Életkérdés reám nézve. Kértem, hogy ide küldjék a levelet. Nem akarom, hogy Herbert tudjon róla. Cselédje azt mondta, hogy még semmi sem érkezett számomra.

Turpinné kíváncsian nézett rá.

- Tudja jól, hogy nincs pénzünk. Tisztán Herbert fizetésére leszünk utalva. Jól ismerem férjem minden jó tulajdonságát és minden hibáját: féltékeny, zsarnok és fösvény.

- Úgy látom, nincsenek illúziói! - kiáltott Turpinné meglepve.

- Azt gondoltam, miután messzire megyünk és sokat utazunk, én pedig szeretek fényképezni, írni is tudok úgy, mint más, okos lenne, ha ezt ügyesen felhasználnám. Apám egy régi barátja bennfentes embere az Evening Newsnak, tudom, hogy engem is szeret és eddig sohasem kértem tőle semmit. Felajánlottam, hogy cikkeket írok és fényképeket küldök a lapnak. Ha elfogadják, jó fizetést adnak, és bőven lesz zsebpénzem, öltözködhetem, független leszek. Csak, ha imádnék egy férfit, akkor nem utálnám meg azért, mert függök tőle... de Herbertet nem imádom. Miért néz ilyen megbotránkozva reám?

- Nem, nem... - nyögte Turpinné kínosan, és magában arra gondolt, hogy milyen különös a fiatal generáció! Elszomorító...

- Freelingway, apám barátja tudja, hogy a Rajputana hajóval utazunk. Lehet, hogy majd csak a hajón kapom meg válaszát. De ha a kártya addig is valami reményt nyújthatna... Mondja, Darling, igazán hisz a kártyában?

- Igen - felelte Turpinné határozottan -, és ez fluidum kérdése is. Jóslásaim majdnem mindig beváltak. Tisztán láttam a kártyában azt is, hogy akadémiai tisztviselő felesége leszek. Nos tehát - mondta megigazítva szemüvegét és sorba rakva a kártyacsomókat: siker, szerelem, gyermek, egészség, boldogság.

Turpinné arcát megfiatalította az izgalom.

- Adjon egy cigarettát! - mondta Audrey-nak.

- Cigarettázik?

- Az ember visszatér rossz szokásaihoz, amint látja. Már lemondtam a kártyáról, cigarettáról is.

Audrey hálásan és pajkosan nézett rá. Ő is olyan keveset tudott Turpinnéról. Vajon milyen volt a férje? Volt-e valaha kedvese? Sohasem fog megtudni semmi közelebbit kedves, öreg barátnőjéről.

- Fordítsa meg az első lapot! - mondta Turpinné izgatottan.

- Ez a lap számít?

- Minden ettől függ. A mellette lévők csak a körülményeket jelzik.

Ebben a pillanatban csöngettek.

- Vajon ki jön? - töprengett Turpinné bosszúsan.

A cseléd sürgönyt hozott be.

- Mrs. Carternak.

- Most próbára tesszük a kártyát. Mielőtt felbontom a sürgönyt, nézzük meg a kártyát, aztán meglátjuk, hogy azonos-e az eredménnyel?

- Egészen bizonyosan azonos!

Audrey idegesen ütötte fel a lapot.

- Treff ász - jelentette Turpinné. - Az újság elfogadta.

- Mégis jó lesz elolvasni a sürgönyt! - nevetett Audrey.

Nagyot kiáltott:

- A kártya igazat mondott! Igaz!

Gyerekes örömmel ugrott fel egy karosszékre és kezében lobogtatta a kék papírt.

- Mit mond a sürgöny?

- Nagyszerű! Lefordítom a szöveget: „Hetenként egyszer háromszáz soros cikk, lehetőleg sok fénykép. Három és fél livre cikkenként, a képekért tíz shilling.” Több, mint amennyit Tramonéknál kerestem! Boldog vagyok!

Megcsókolta Turpinnét, aki még mindig nyugtalanul forgatta a kártyát. - Hagyja, ne zavarja most el a kártyákat. Nézzük meg a többit is. - A többire nem vagyok kíváncsi! Mi történhet?

Audrey közömbösen forgatta vissza a kártyát, de Turpinné nem beszélt többet. Nézte a pikket, kört, kárót, treffet és okos szemét tágra nyitotta a megdöbbenés és a félelem.

*

A Rajputana hajó délben szedte fel horgonyait. Az utasok - akik közt alig volt negyven az első osztályú kabinokban - már Liverpoolban szálltak hajóra. Most ott álltak a korlát mellett és nézték a későn visszatérőket és az új utasokat. Marseille-ben nem szállott fel más, csak egy maláji maharadzsa, néhány hivatalos személy, két fiatal angol tisztviselő, Herbert és Audrey. A nagy hajó meglehetősen üresnek látszott. A kikötőben majdnem nyárias meleg uralkodott, pedig csak március volt.

A vonaton Herbert hálófülkét foglalt le, Audrey aludt.

Az előző éjszakát szállodában töltötték.

- Ennek is meg kell lennie - gondolta Audrey, mielőtt aludni tért.

A szájára tapadó csókokat mozdulatlanul tűrte. Erié drága arca jelent meg előtte, úgy érezte, hogy sohasem szerette úgy, mint most. Aztán elhatározta, hogy nem gondol többet reá.

- Ha most is reá gondolok, megutálom Herbertet! - mondta csendesen.

Végre férje elaludt. Audrey felszabadulva nézett az órára: hajnali három. Hosszú éjszaka lesz. Félénken húzódott vissza az ágyban. Az utcai zaj behatolt a szobába. Istenem, miért halt meg Eric! Arca ismét megjelent előtte és kétségbeejtő gyötrelmet okozott. Herbert megfordult, mormolt valamit és öntudatlanul kinyújtotta kezét, de tovább aludt. Az utcai zaj elhalkult. Csend vette körül. Herbert szabályos lélegzete töltötte be a szobát.

Audrey megalázottnak és nyomorultnak érezte magát.

„Sohasem lett volna szabad nőül mennem hozzá! - gondolta -, gyáva voltam.”

A szélesebb vonalú élet, az ismeretlen országok, a riportok, melyeket írni fog, hogy függetlenítse magát, eltűnt a nyomasztó félelem előtt: milyen borzasztó lesz a hosszú hajóúton egy szűk kajütben együtt aludni Herberttel.

„Beszélni fogok vele. Nem bírom ki a közös szobát.”

Nem tudott elaludni. Felkelt, magára vette pongyoláját, kinyitotta az ajtót és kiment az erkélyre. Hajnalodon. A Louvre nemes épülete lassanként kirajzolódott a homályból és az utcai lámpák fénye elsápadt. Audrey nyomorúságára gondolt. Eszébe jutott egy újsághír, melyet Turpinné mesélt el néhány nap előtt: egy fiatal leány leugrott a második emeletről, és szörnyethalt.

„Ha bátor lennék, én is így tennék!” - gondolta.

Hirtelen megjelent a nap, északi szél emelkedett, a Tuileriák kertjéből tavaszi levegő áramlott és megcsapta arcát. Szédülés fogta el, olyan erővel hatott reá a mámorító illat.

Boldog akart lenni, szerelemre vágyott? Sokáig támaszkodott szédülten az erkélypárkányhoz. Megdöbbenve érezte, nagy egyedülvalósága ellenére is követelőző fiatalságát...

A különleges hajóvonat megállt a tengerparton, mintegy százméternyire a hajótól.

Herbert izgatottan keresett hordárokat.

- Azonnal be kell mutatkoznom az orvosnak, a tiszteknek, a parancsnokoknak. Azalatt legyen szíves, vigyázzon a poggyászunkra és nézze meg a hajófülkét.

Audrey megkönnyebbülten lélegzett fel. Még nem beszélt férjével e fontos kérdésről, de most legalább elintézhet mindent a hajógondnokkal.

- Szabály szerint tulajdonképpen az orvos asztalánál kellene étkeznünk - tette hozzá Herbert -, de minthogy külön beajánlottak a parancsnoknak, lehet, hogy meghív asztalához. Sokkal jobban szeretném!

Elindulásuk óta már harmadszor említette ezt a kérdést.

- Olyan fontosságot tulajdonít a dolognak?

- Minden fontos, ha az ember a gyarmatokra kerül - felelte az őrnagyorvos rosszalló hangon.

- Első hosszabb tengeri utam - jelentette ki Audrey a hajógondnoknak. - Lehet, hogy rosszul leszek a tengeren. Nem szeretnék alkalmatlankodni senkinek, még a férjemnek sem, ezért nagyon szeretném, ha két fülkét adna nekünk.

A gondnok egy fiatalember volt. Magas, széles vállú, szögletes arcú, kék szemű. Audrey szépsége határozottan nagy hatást gyakorolt rá.

- Igyekszem mindenben rendelkezésére állni - mondta kiterítve a hajó tervrajzát. - Nagyon meleg lesz, ezért a hűsebb oldalt ajánlom. Udaigor maharadzsája elfoglalta a luxusfülkéket, kísérete is sok fülkét foglal el... Ó, azt hiszem, ez jó lesz... Két egyszemélyes fülke! Ugye? Rögtön odavezetem.

Audrey kiválasztott két szemben levő, keskeny folyosóval elválasztott fülkét, és kicsomagolta a bőröndjét. Legelőször toalettszereit vette ki, fényképezőgépét és írószereit. Mindent rárakott a kis hajóablakra.

„Munkám szerszámai!” - gondolta mosolyogva.

Lelke reménységgel telt el, de nem tudta, miért. Herbert belépett.

- Meghívott asztalához! - kiáltott fel ragyogó arccal. - Nem is említette, hogy olyan jó barátságban van Freelingway szerkesztővel, az Evening News munkatársával!

Audrey csodálkozva nézett fel:

- Hol itt az összefüggés?

- A parancsnok barátja. Már tudta, hogy maga is hajóra száll, a szerkesztő megírta. Magának köszönhetem, hogy meghívtak a főasztalhoz.

Majdnem átszellemült arccal ejtette ki a „főasztalt”.

- Tudja kivel fogunk találkozni? Lady Lindstone-nal, a brit királyi bank igazgatójának feleségével, lady Brandmore kegyelmes asszonynak, a kormányzó nejének testvérével.

Nagy örömében észre sem vette a fülkét.

- Itt fog lakni velem szemben - mondta Audrey -, csak egy lépés! Herbert arca elfintorodott.

- Higgye el, hogy jobb így! Ha fogadni akar valakit... vagy... És különben is be kell vallanom, hogy nem tudok mással egy szobában aludni. Azt se tudhatom, hogy fogom elviselni a tengert.

Herbert arca komor maradt.

- Hány órakor van a parancsnoki villásreggeli? - kérdezte Audrey ötletszerűen.

- Negyedóra múlva. Öltözzék át gyorsan. Lady Lindstone, a fia, Hampstead generális és neje, ezenkívül még néhány tekintélyes, de kevésbé fontos ember ül az asztalnál.

- Meg van elégedve?

- Nagyon, de...

Megint körülnézett a fülkében.

- Szépítse ki magát a villásreggelihez! - mondta Audrey és megcsókolta férjét: - Látja, milyen kellemesen kezdődik utunk?

Az orvos elégedetten mosolygott.

„Minden nagyon mulatságos” - gondolta Audrey, mikor villásreggeli után künn feküdt a hajó fedélzetén pokrócot csavarva térdére és a tengert bámulta.

Az utasok nagy része a fedélzeten pihent karosszékében, néhányan írtak vagy olvastak. Mások, többek között Herbert és a hajóorvos, fel és alá sétáltak gyors léptekkel, mintha a hajó túlsó sarkában fontos találkozójuk lenne és mindig lekésnének róla.

„Írni kellene Freelingwaynek, hogy megköszönjem figyelmét… és Christiane Turpinnak is. Milyen kár, hogy nincs itt. Olyan érdekes francia megjegyzéseket tenne!” - gondolta Audrey.

Elővette töltőtollát, de nem volt kedve írni. Olyan bágyadtnak érezte magát, mintha betegségből lábadozna. Mellette egy hölgy idegesen nézegette óráját.

„Milyen fölösleges gesztus!” - villant át Audrey agyán.

Az alacsony égbolton felhők futottak, a zöld víz folyékony dombokat duzzasztott. A csapkodó szélben hiába igyekezett cigarettára gyújtani. Végül abbahagyta a próbálkozást.

Gongütés hallatszott. A fekvő utasok felkeltek, a sétálók megálltak.

- A nagyságos asszony itt óhajt teázni? - kérdezte a steward.

Teázni, már!? Mennyi ideje, hogy itt fekszik? Nem. nem mer lemenni. Inkább itt teázik.

Az utasok megint felbukkantak, lefeküdtek, vagy tovább sétáltak. Néhány sportruhás fiatalember lefutott a hídhoz vezető lépcsőn. Róbert, lady Lindstone fia, a blazírt beszédű, lassú mozgású, ellenben valóságos atléta megjelenésű oxfordi fiatalember, fesztelenül ült Audrey közelében, és érdeklődő pillantásokat vetett felé. Audrey nem mert öngyújtójához nyúlni. Attól tartott, hogy a fiatalember felhasználja az alkalmat, megkínálja tűzzel és beszélgetésbe kezd. El akarta kerülni. De a fiatalember végül is rászánta magát. Összeszorítva erőteljes tenyerét, de unott hangon ajánlotta, hogy teniszezzenek vagy sétáljanak.

Audrey udvariasan visszautasította.

„Nem kívánok semmi mást, csak hagyjanak békét! - gondolta. - Hónapokig tudnék így élni!”

Hirtelen eszébe jutott, hogy így is fog élni és évek óta most először töltötte el derű a lelkét.

*

A hajóélet rabság. A bebörtönző látóhatár köríve elválasztja az embert a világtól. A hajó jelenti az egész világot. Unalom, kíváncsiság, a magánytól való félelem hamar közel hozza egymáshoz a nyájat. Az utasok elvesztik névtelenségüket, egyéniséget öltenek. A fantáziahiány és a közlékenység bizalmas beszélgetésre késztetik őket. Flörtök keletkeznek, pletykák születnek. Irigység, stréberkedés, vágy, gyűlölet. Az arcok valóságosabbaknak tűnnek fel, mint máshol. Nincs olyan álarc, amely ellenállna a tenger szelének.

Az utazás célja pontot tesz majd a tervekre, szétzúzza az intrikákat, szétszór mindent, talán még az emlékeket is. Mindenki tisztában van vele, de senki sem hiszi. Az idő elvesztette értékét. Csak az étkezések törik meg. A tengeri utazás egyetlen módja annak, hogy az ember kizárólag a jelenben éljen.