Írta: Ana Huang

A mű eredeti címe: King of Envy

Fordította: Bujdosó István

Szerkesztő: Pócsi-Fodor Petra

Nyelvi korrektorok: Póczek Csilla, Valuska Sára

Műszaki szerkesztő: Oltványi Dorottya

© Ana Huang, 2025

© Bujdosó István

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Cat at TRC Designs, Sourcebooks

Borítóképek: sidmay/Shutterstock, Jag_cz/Shutterstock, Prokrida/Shutterstock, CHAKRart/Shutterstock, Andrii_Kucheruk/Shutterstock, rabbit75_dep/Depositphotos, one AND only/Shutterstock, Dmitry Nesterov/Shutterstock

Illusztrációk: Alexkava/Shutterstock, Lindwa /Shutterstock

ISBN 978 963 690 265 0 (epub), kiadói kód: MX-3139e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Ha szereted a kissé zakkant férfi szereplőket, ezt imádni fogod.

Lejátszási lista

„Moth To A Flame” – Swedish House Mafia ft. The Weeknd

„Battle Scars” – Lupe Fiasco ft. Guy Sebastian

„Fashion” – Sandra Resendes

„You Right” – Doja Cat ft. The Weeknd

„Young and Beautiful” – Lana Del Rey

„Tearin’ Up My Heart” – *NSYNC

„Baby (Acoustic)” – Clean Bandit ft. Marina and Luis Fonsi

„Obsessed” – Zandros ft. Limi

„Who Do You Want” – Ex Habit

„I’m Yours” – Isabel LaRosa

„Lose Control” – Teddy Swims

„Believer” – Imagine Dragons

„Undiscovered” – Laura Welsh

„I Got You” – Bebe Rexha

„Way Down We Go” – Kaleo

„Let the World Burn” – Chris Grey

Felnőtt tartalom.

A könyv nyíltan ábrázol szexuális, valamint erőszakos jeleneteket, a szereplők helyenként trágár kifejezéseket használnak. Érzékenyebb lelkületű olvasók számára felkavaró lehet.

1. FEJEZET

Ayana

Gratulálok! A társaság egyik fele legszívesebben kinyírna, a többiek pedig mindent megadnának azért, hogy cserélhessenek veled – suttogta a vőlegényem, és az ajkával finoman megérintette az arcomat. – Ez azért nem semmi!

– Nem vagyok biztos benne, hogy erre büszkének kéne lennem – sziszegtem a fogam között, miközben igyekeztem a mosolyomat továbbra is a helyén tartani, hiszen mindenki minket bámult. – Főleg az utóbbira nem.

– De igen, ha a jelenlévők szinte kivétel nélkül a divatvilág krémjét képviselik – mondta. – Egy ilyen közegben elérni, hogy irigykedjenek rád, az igenis nagy dolog, te, Év Modellje!

– Esküszöm – nevettem fel hangosan –, te büszkébb vagy erre a címre, mint én.

Ezt az amúgy valóban rangos elismerést egyébként már nyolc hónapja kaptam meg, de Jordan még most is lépten-nyomon felemlegette.

– Még jó! Hiszen ez is azt bizonyítja, hogy remek ízlésem van, nem? – kacsintott rám. – Még ma is látom magam előtt, amikor Hank lelkesen magyarázta nekem, hogy egy washingtoni egyetemi bulin rátalált az „évszázad arcára”. És tessék! Nézd csak meg, hol tartasz most!

Az ügynököm neve hallatán kicsit megremegett a mosolyom, de gyorsan összeszedtem magam.

– Azért az egy kicsit túlzás, hogy az „évszázad arca” lennék, de az tuti, hogy ez a hely magasan veri az akkori, izzadságban úszó egyetemi bulikat.

Kortyoltam egyet a pezsgőmből, és körbepillantottam a kerten. Mi voltunk a házigazdák ezen a nyárvégi koktélpartin, amit a Jacob Ford, a Jordan nagyapja által alapított ikonikus luxusáruház fennállásának ötvenedik évfordulójára rendeztünk.

Jordantől négy évvel ezelőtt kaptam egy hatalmas lehetőséget: mint modell, engem tett meg az áruház divatnagykövetévé. Az a kampány hatalmas siker volt, és mi tagadás, több kaput nyitott meg előttem, mint amennyit kétévnyi kilincseléssel és apróbb megbízások elvállalásával elérhettem volna. Egyértelmű, hogy a karrieremet a Jacob Fordnak és személyesen Jordannek is köszönhetem.

A mai összejövetelre egy csodálatos tetőkertet bérelt ki. Patakokban folyt a pia, a nap ragyogott az égen, és a vendégek fele – ki diszkréten, ki nyíltan – tényleg minket mustrált, és időnként a szájukat a kezükkel eltakarva sutyorogtak. És igen, Jordannek igaza volt: némelyikük a legszívesebben ott helyben a torkomnak esett volna.

A modellvilág nem ismer kegyelmet. Az elmúlt években szerzett hírnevem, valamint az a tény, hogy New York egyik legkapósabb agglegényével jegyeztem el magam, nem tett különösebben népszerűvé ezekben a körökben, ahol mindenki csak kolléga volt, barátok alig akadtak, igaz barátokat pedig még annál is ritkábban lehetett találni.

De hát ez egy ilyen élet. Mégis, néha eléggé elszomorít a gondolat, mennyire másképp is alakulhatott volna minden, ha nem vagyok ennyire reflektorfényben.

– Vigyázz! – húzta ki magát Jordan katonásan. – Rakétatámadás jobbról. Légy résen, különben miszlikbe szaggat.

A félperces melankóliám úgy illant el, mint az italomban pattogó kis buborékok. Elfojtottam egy újabb nevetést, de azért komolyan vettem Jordan tanácsát: felkészültem a „becsapódásra”.

Orla Ford, a rendíthetetlen matróna valóban nehézsúlyú versenyző. Bár jog szerint Jordan a Jacob Ford vezérigazgatója, a részvények többségi tulajdonosa a nagymamája, és igazából ő a család feje. A Ford családot a Rhode Island-i birtokáról irányítja, és az, hogy Manhattan fele úgy is engedelmeskedik az akaratának, hogy ő maga vagy kétszáz mérföldre él a várostól, elég sokat elmond a jelleméről.

– Fiacskám, nem ti vagytok ennek a partinak a házigazdái? – kérdezte, ahogy közelebb ért. A nyolcvannégy éves, elegáns dáma virágmintás kosztümje éles kontrasztban állt a jellegzetes gyémánt-smaragd nyakláncával, bár így közelebbről mintha a kimerültség jeleit véltem volna felfedezni kissé beesett arcán. A keze is remegett egy picit.

Ennek ellenére büszkén kihúzta magát, és hunyorogva várta a választ.

– De igen, nagymama! – felelte Jordan, akinek a hangjából egy pillanat alatt elpárolgott minden vidámság.

– Akkor meg mit vihogtok itt a sarokban, mint a neveletlen kamaszok? Tessék a vendégekkel foglalkozni! – ciccegett Orla rosszallóan. – Dante és Vivian Russo is itt van. Meg Stella Alonso is. Indulás! Tessék beszélgetni velük, gyerünk! Az ilyen partikon az ember kapcsolatokat épít! Most már eljegyeztétek egymást. Enyelegni ráértek utána is.

Ettől az enyelgős szövegtől nekem egyből lángba borult az arcom, de Jordan engedelmesen letette az italát az asztalra, és már el is oldalgott. Én is épp indulni készültem, de Orla megállított.

– Hohó! Várj csak egy kicsit, drágám! – mondta, és végigmért azzal a szigorú pillantásával. – Na jól van! Te tényleg nagyon szép vagy.

– Köszönöm! – feleltem büszkén. Orla nem szokta csak úgy osztogatni a dicséreteket.

Egy könnyed, sáfránysárga koktélruha volt rajtam, természetesen a Ford legújabb kollekciójából. Selymes, vasalt hajfürtjeim lágy hullámokban omlottak a vállamra, az új tűsarkúmnak köszönhetően pedig még az egy nyolcvanas Jordannél is magasabbnak látszottam. Amúgy a cipő röhejesen drága volt, de egyszerűen képtelen voltam ellenállni neki.

Mindenkinek megvan a gyengéje. Nekem kettő is jutott: a cipők és a parfümök. Ja, meg kötni is imádok, csak mivel a kötéseim valahogy mindig totál bénára sikerülnek, erről a hobbimról még senkinek nem beszéltem.

– Nos, azért akartam szót váltani veled, mert felettébb ritkán találkozunk – folytatta Orla. – És tudom, hogy te és Jordan már jó ideje jegyben jártok… tizenhat hónapja, ha jól számolom, de ami azt illeti… – Egy pillanatra elhallgatott, és láttam, hogy kicsit nehezen veszi a levegőt.

Már épp kérdezni akartam, hogy minden rendben van-e, hogy hozzak-e egy pohár vizet, de a következő pillanatban gyorsan megrázta magát, és úgy folytatta, mintha mi sem történt volna.

– Szóval, hogy még nem volt alkalmam igazán üdvözölni téged a családban – mondta, és megfogta a kezem. – Az az igazság, hogy én már komolyan kezdtem aggódni, hogy Jordan sosem találja meg az igazit. Tudod, nekem ő az egyetlen unokám, és… hát igen, féltettem őt. Mert valahogy soha nem járt senkivel pár hétnél tovább. És attól tartottam, hogy ha végre be is mutat valakit nekem, az biztos valami feslett nőszemély lesz, aki méltatlan lenne a családhoz. Ezért aztán képzelheted, mennyire örülök, hogy tévedtem, és téged hozott haza – paskolta meg a kezem. – Ti tényleg csodálatosak vagytok együtt. És biztos vagyok benne, hogy te vigyázol rá, és gondját viseled. – Nagyon őszintének tűnt, de szavai közt egyértelműen ott bujkált a szomorúság.

Igyekeztem nem tudomást venni a „feslett nőszemély”-dologról – elvégre ő már a nyolcvanas éveit tapossa –, zavarodottságomat pedig próbáltam egy újabb mosollyal leplezni.

De hát Orla egyáltalán nem a szentimentális öregek közé tartozik. Amúgy meg tavaly az eljegyzési partin bőven volt alkalma üdvözölni engem a családban, amit meg is tett. Talán elfelejtette volna?

– Nagyon köszönöm, Orla! Te az eljegyzésünk óta mindig olyan kedves vagy velem. És tényleg örülök, hogy… mármint hogy nagyon izgatottan várom, hogy… szóval hogy tényleg családtag legyek.

Ha észre is vette, hogy kicsit összevissza beszélek, nem foglalkozott vele.

– Ez csak természetes, drágám. Tudod, mindenképp személyesen akartam ezt elmondani. Mert hát a lányomra nem bízhatok ilyesmit. Ő folyton csak a pénzemet költi meg mindenféle agyatlan szeretőket szed össze… – Nahát! – pillantott oldalra. – Ott van Buffy Darlington! Ne haragudj, de muszáj üdvözölnöm!

Azzal még egyszer barátságosan megpaskolta a kezemet, és lelépett.

Én meg pislogva bámultam utána. Ez most mi a franc akart lenni?

– Hé, mi történt? – jelent meg újra Jordan mellettem. – Ennyire borzalmas volt? – Imádta a nagymamáját, ugyanakkor rettegett is tőle. – Mondott valami rosszat? Leszólta a cipődet, mert magasabbnak látszol benne nálam? Tudod, ő nagyon kényes az ilyen látszatdolgokra. Nem szép, ha a nő magasabb a férfinál, meg hasonlók…

– Na ja, de én mezítláb is százhetvenöt centi vagyok, úgyhogy ez van, bocs! – vágtam vissza. – De nem, nem a cipőmről volt szó – mondtam, és röviden összefoglaltam neki az iménti beszélgetést. – Egyébként, nem akarom az ördögöt a falra festeni, de szerinted biztos, hogy jól van? Elég sápadtnak tűnik, és a keze is remeg.

– Persze, ne aggódj! – mondta Jordan, de azért egy kicsit ő is ráncolta a homlokát. – Biztos kutya baja. Csak a múlt héten még influenzás volt, valószínűleg nem heverte ki rendesen. De ezt a partit a világért sem akarta volna kihagyni. Imádja, hogyha henceghet a céggel meg az esküvőnkkel! – Azzal felhajtotta a skót whiskyjét. – Apropó, ne feledd, pénteken vacsora Vukkal. Megbeszélünk pár dolgot az esküvővel kapcsolatban. West Village-ben foglaltam asztalt, abban az új francia étteremben.

Vuk Markovic és Jordan lakótársak voltak annak idején, amikor egyetemre jártak, és Jordan őt kérte fel tanújának és násznagynak. Én nem ismertem közelebbről, de az tuti, hogy az eddigi találkozásaink nem voltak éppenséggel szívélyesek. Sőt, szinte biztos voltam benne, hogy ki nem állhat.

Bár fogalmam sincs, miért. Én mindig kedves és udvarias voltam vele, és sosem adtam hitelt azoknak a pletykáknak, hogy a nagy hatalmú vezérigazgató talán nemcsak a világ legnagyobb szeszipari cégének irányításával foglalkozik, hanem mindenféle kétes ügyletekben is benne van.

Jordan volt az egyik legjobb fej fickó, akivel valaha találkoztam. A Jacob Ford kampány alatt elég jól egymásra találtunk, és azóta vagyunk jó barátok. Csak nem kér fel olyasvalakit násznagynak, aki nem talpig becsületes, nem?

– Péntek, West Village. Vettem – mondtam. – Amúgy az kicsit meglepett, hogy a mai partira nem jött el.

– Valóban? – nevetett fel Jordan elég szkeptikusan. – Tudod jól, hogy Vuk ki nem állhatja az ilyen összejöveteleket. Szerinte a pokol hetedik bugyra nem más, mint egy gála, ahol mindenki frakkot visel, és élő zenére táncol.

Mosolyogtam.

– Nem tudom. Szerintem ez kicsit változott. Idén már sokkal több ilyen eseményen látták. Még a Mode de Vie múlt havi portréjában is írtak erről.

– Az igaz, de nem hinném, hogy sokáig bírni fogja. Tudod, Vuk csak annyira vesz részt az efféle eseményeken, amennyire az üzlet megköveteli. Egy ilyen koktélpartiból pedig nem profitál semmit… Baszki! – sziszegte valamivel halkabban. – A nagymamám már megint rosszallóan bámul ránk. Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha gyorsan keresek valami „fontos” embert, akivel dumálhatok, mert a végén még jégcsákánnyal fog rám rontani. Majd a parti után találkozunk, mert ma már nem mutatkozhatunk együtt, különben megint hallgathatjuk, hogy micsoda borzalmas házigazdák vagyunk.

– Értettem! – Erre még ünnepélyesen kezet is ráztunk, a szánk sarkában pedig ott bujkált az alig látható mosoly. – Sok szerencsét, közlegény! – mondtam. – Találkozunk odaát!

Jordan kurtán tisztelgett, majd kötelességtudóan elvegyült a tömegben. Én meg belekortyoltam a pezsgőmbe, és megindultam Stella Alonso felé, aki a férjével érkezett.

Közben ismét elhaladtam Orla mellett, akinek a szavai még ott visszhangoztak a fejemben.

Ti tényleg csodálatosak vagytok együtt. És biztos vagyok benne, hogy te vigyázol rá, és gondját viseled.

Valóban nagyra tartottam a véleményét. Sokan ijesztőnek tartották – valljuk be, nem minden ok nélkül –, de a magánéletben sokkal kedvesebb volt, mint amilyennek a világ felé mutatta magát.

Egy röpke mosolyt villantottam felé, és próbáltam elfojtani a gyomromban bizsergő bűntudatot.

Mert tény, hogy Orla elismerését kivívni valóban nem semmi, de van egy olyan érzésem, hogy rögtön megváltozna rólam a véleménye, ha megtudná az igazat, azazhogy az unokájával kötött eljegyzésem csak színjáték.

2. FEJEZET

Ayana

Azon a pénteken, ahogy ígértem, megjelentem a Jordan által megnevezett új francia étteremben. A konyha valóban isteni volt, de sajnos még egy Michelin-csillagos fogást is nehéz élvezni, ha a veled szemben ülő fickó ki nem állhat.

Oké, konkrétan nem mondta ki, de attól még szinte tapintani lehetett azokat az ellenséges hullámokat, amelyek áradtak belőle, és minden lelkierőmre szükségem volt, hogy ne zsugorodjak össze hangyaméretűre a pillantásától.

Belekortyoltam az ásványvizembe, és igyekeztem kerülni vele a szemkontaktust, amíg Jordan lelkesen mesélte neki az esküvővel kapcsolatos előkészületeket.

– Na szóval, megszereztük az írországi kastélyt, Katrakis rendes volt – mondta, mit sem sejtve az asztalra telepedő feszültségről. – Hétszáz vendég lesz, az egész öt napig tart, utána meg itt, Amerikában lesz az etióp szertartás. Az év esküvője lesz, és mindketten teljesen odáig vagyunk, ugye, édesem?

– Abszolút – mosolyogtam.

Bár a gondolat, hogy csaknem egy teljes hetet tölthetek majd hétszáz olyan ember társaságában, akik közül szinte senkit sem ismerek, nem igazán dobott fel. És akkor még nem is számoltam azt a több száz főt, akiket a szüleim hívtak meg a washingtoni fogadásra.

De hát ez van, nekem most szépen játszanom kell a boldog menyasszony szerepét. Ebben egyeztünk meg. Jordannek feleség kell ahhoz, hogy megkapja az örökségét, nekem meg pénz, hogy kiléphessek egy olyan előnytelen szerződésből, amit pár évvel ezelőtt ostoba módon azért írtam alá, mert úgy gondoltam, hogy ezzel segíthetek a családomon.

Ötmillió dollárt kapok előre azért, hogy öt évig játszom a szerepet Jordan feleségeként, plusz további ötmilliót a végén, amint Jordan megkapja az örökségét. Mindketten jól járunk.

Csak tudnám, hogy akkor meg miért rándul görcsbe a gyomrom állandóan, amikor csak eszembe jut a közelgő szertartás!

– Már majdnem mindenki visszajelezett, hogy jön – szólalt meg most Jordan, alig hallhatóan az éttermi zsivajban. – Amúgy kösz, hogy elvállaltad a legénybúcsú szervezését. Tudom, hogy az ilyen bulikat… hát, szóval hogy… nem igazán kedveled.

Csend.

Még mindig csak csend.

Végül vettem a bátorságot, és felpillantottam az asztal túloldalára, ahol a násznagy úgy trónolt, mint egy hatalmas, csupa izom, csupa heg kolosszus.

Vuk Markovic.

A Markovic Holdings vezérigazgatója, a Valhalla Club irányítóbizottságának elnöke, és kétségkívül a legijesztőbb férfi, akit valaha láttam.

A maga százkilencvenkét centijével még ülve is jóval magasabb volt nálam. Azokból a szigorúan összepréselt ajkakból és az arcát átszelő vad hegből valami csendes veszély sugárzott, mégis, engem leginkább a pillantásától rázott ki a hideg.

A tekintetében nyoma sem volt érzelmeknek. A szeme annyira halványkék volt, hogy szinte már fehérnek látszott.

A másodperc törtrészéig egymásra néztünk, aztán Jordan felé fordult, és pár kurta kézmozdulattal válaszolt.

Én még középiskolás koromban megtanultam a jelnyelvet, amikor a nagynéném elvesztette a hallását, úgyhogy tökéletesen értettem, mit jelel Vuk.

Én vagyok a násznagy. Ez a dolgom.

Nem valami lelkes válasz, bár ami azt illeti, el sem tudtam képzelni, hogy Vuk valaha bármi iránt is lelkesedést mutasson. Komolyan, mintha jégből faragták volna a pasit.

– Tudom, de akkor is – mondta Jordan. – Nagyra értékelem. Mindketten nagyra értékeljük.

Megszorította a kezemet, én meg egy újabb műmosolyt erőltettem az arcomra.

Nem nagy ügy. Hiszen csak egy sima szerelmespár vagyunk, akik hamarosan összeházasodnak. Ez teljesen természetes. Ugyebár.

De láttam, hogy Vuk álla hajszálnyira megremegett.

Megint rám nézett, de úgy, hogy most már tényleg a hideg futkosott a hátamon.

Az egyezségünket Jordannel hétpecsétes titokként kezeltük, senki nem tudott róla. Túl kockázatos lett volna bárkit beavatni, hiszen milliók múltak azon, hogy hitelesen tudjuk eladni a világnak a kapcsolatunkat, és bármennyire is utáltam titkolózni a családom előtt, rohadtul kellett az a pénz.

De ahogy Vuk ránk nézett, vagy inkább ahogy rám nézett, olyan érzésem támadt, mintha ő…

Ebben a pillanatban hangos telefoncsengés zavarta meg a gondolataimat.

Jordan ránézett a kijelzőre, és elhúzta a száját.

– Bocs, ezt muszáj felvennem – mondta, majd elengedte a kezemet, és felállt. – Mindjárt jövök. Ha a pincér kérdezi, nem kérek desszertet, oké, kicsim?

– Oké – feleltem, remélve, hogy a hangom valamivel természetesebben cseng, mint amilyennek én hallottam. Jóllehet amikor Jordannel kettesben voltunk, könnyedén tudtunk beszélni bármiről, de amikor mások előtt játszottuk a boldog párt, az valahogy nem igazán hatott spontánnak.

Ahogy Jordan otthagyott bennünket kettesben, kínos csend telepedett közénk.

– Na és… – próbáltam derűsen megszólalni, és közben már nem tudom, hányadszor kívántam, hogy Jordan bárcsak valami kevésbé félelmetes fickót választott volna násznagynak – …miket tervezel a legénybúcsúra? Lesz póker? Meg sztriptíztáncosnők? Nyugodtan megmondhatod, nem fogok kiakadni.

Nem sok kedvem volt az esküvőről csevegni, de más közös témát nem tudtam találni.

Vuk hűvösen végignézett rajtam. Egyik keze a poharat markolta, a másik az asztalon pihent. És isten a tanúm, hogy amióta megismertem, pedig annak már több mint egy éve, még egyszer sem beszélgetett velem. Úgyhogy nem volt valószínű, hogy épp ma akarna változtatni ezen.

Jól van. Eszerint ő sem akar az esküvőről dumálni.

Elfojtottam egy nagy sóhajt, és kelletlenül bekaptam egy falatot a salátámból.

A következő pillanatban egy háromtagú család haladt el az asztalunk mellett. A kislány, aki úgy hétéves lehetett, megállt, és Vukra bámult.

– Anya, apa, nézzétek a bácsi arcát! – súgta nekik színpadiasan, amit persze mi is tökéletesen hallottunk, hiszen alig két lépésre állt tőlünk. – Miért ilyen?

– Ne bámuld a bácsit, Emily! – szidta le az apja. – Ilyesmit nem illik csinálni!

– De azok a sebek! Fúj, ez undorító!

– Emily! – villantotta a szemét szigorúan a lányára az anya is, majd zavartan ránk pillantott. – Kérem, ne haragudjanak, tudják, a lányunk… – De egy másik asztalnál épp ekkor hangosan felnevettek, és a szabadkozás végét már nem hallottuk.

A nő a kislány vállára tette a kezét, és határozott mozdulattal tolni kezdte a kijárat felé. Az apa követte őket, gondosan kerülve Vuk tekintetét.

Éreztem, ahogy hideg fém nyomódik a tenyerembe. Nem is vettem észre, hogy ilyen erősen szorítom a villámat.

Vuk azonban meg se moccant. Ha nem láttam volna az ajkán azt a finom rezdülést, komolyan azt hittem volna, hogy meg sem hallotta, mit mondott a kislány.

Hányszor bámulhatták meg így nyíltan, hányszor suttoghattak róla, hogy ilyen rezzenéstelen arccal viseli?

Korábbi bosszúságom hirtelen együttérzéssé szelídült. Nem tudtam, érdemes-e megszólalnom, hagytam hát inkább nőni a csendet, s közben azon tanakodtam, ugyan mit is mondhatnék.

Az arcán lévő hegeken túl Vuk nyakán égési sérülések is látszottak, amelyek az inggallérja alól kandikáltak ki. Ezek kevésbé voltak szembetűnőek, de annyira azért felhívták magukra a figyelmet, hogy az embernek muszáj volt kétszer is odapillantania.

A kislány viszont tévedett. Egyáltalán nem volt undorító. Ezek a hegek egyszerűen hozzátartoztak Vukhoz. Egyesek szeplősök, másoknak anyajegyük van, neki meg ezek a hegei.

Láttam, hogy Vuk ajka még jobban megfeszül.

Ha ennyire zavar a külsőm, nem muszáj itt végigülnöd velem a vacsorát. A kézmozdulatai olyan határozottak voltak, hogy az üveget is elmetszették volna. A világért sem akarom, hogy elmenjen az étvágyad.

Totál elvörösödtem. Rajtakapott, hogy a sérüléseit bámulom. Pont úgy, mint az a kislány. Ebben igaza van. De ahogy a jellememről vélekedett, azon rohadtul felhúztam magam.

Most komolyan ennyire udvariatlannak, ennyire ostobának és felszínesnek tart, hogy vacsora közben a külsejét méregetem?

– Nem a külsőd miatt néztelek – mondtam. – Itt ülsz velem szemben, szerintem természetes, hogy időnként rád pillantok. Még csak nem is te jártál a fejemben.

Ez persze hazugság volt, de eszemben sem volt megosztani vele a gondolataimat. Volt egy olyan érzésem, hogy a szánalmat még az udvariatlanságnál is jobban utálná.

Alig észrevehetően felvonta a szemöldökét.

– Tényleg nem – szegtem fel az állam. – Írország járt a fejemben, és arra gondoltam, mennyire várom már az utazást.

Nem hiszem, hogy sikerült meggyőznöm.

Miért? Te már jártál Írországban.

Erre aztán én húztam fel a szemöldökömet.

– Ezt meg honnan tudod?

Egy nyarat tényleg Dublinban töltöttem ösztöndíjasként. Még mielőtt felfedeztek, és otthagytam a Howardot, hogy teljes állásban a modellkedésnek szentelhessem magam. Nem volt titok, de azért nem is vertem nagydobra.

Rövid szünet után válaszolt.

Jordan említette.

Ezen egy pillanatig elgondolkodtam, de nem rémlett, hogy valaha is beszéltem volna Jordannek Dublinról, persze lehet, hogy tévedek. Az elmúlt másfél év kész őrület volt számomra, minden összefolyt, és szinte már nem is emlékeztem, hogy mi volt azelőtt, hogy belementem Jordannel ebbe az érdekházasságba.

Igen, elég hosszúra nyúlt a jegyesség, de mégiscsak egy Jacob Ford-örököshöz készültem hozzámenni. Az emberek ezen a szinten igazán fényűző esküvőt várnak, az meg nem megy máról holnapra.

Maga a szertartás jövő februárban lesz, vagyis hat hónap múlva. Utána megkapom az első ötmillió dolláromat, és végre megszabadulok az ügynökömtől.

Komolyan annyi pénzt kerestek már rajtam és annyi bőrt lehúztak rólam, hogy ha ez így megy tovább, nem marad belőlem semmi.

– Hozol valakit az esküvőre? – kérdeztem Vuktól.

Mindenki tudta, hogy hatalmas cégvezér, de a magánéletben közismerten zárkózott.

Én is csak annyit tudtam, hogy Szerbiában született, és tízéves volt, amikor a családja az Egyesült Államokba költözött. A Thayerre járt, vegyészmérnöknek tanult, ott ismerkedett meg Jordannel is, akivel az utolsó két évben szobatársak lettek.

A legtöbben csak úgy hívják, hogy a „Szerb”, mert állítólag utálja, ha az igazi nevén szólítják, de szerintem ez csak olyan legenda. Jordan is mindig Vuknak hívja, és nem láttam rajta, hogy olyan nagyon zavarná.

De aztán ennyi. Semmi mást nem tudtam róla.

A magánéletéről totál semmi infó nem volt a neten, én meg furcsamód leginkább arra lettem volna kíváncsi, hogyan szokott randizni.

Mármint soha nem láttam nővel, pedig hát gazdag, egyedülálló és nagy befolyása van – ez pedig a manhattani nők felének szemében maga a vonzalom szentháromsága. Valakivel biztosan találkozgat, még ha talán nem is komoly a dolog.

Valami megfoghatatlan érzelem suhant át az arcán.

Talán.

– Ez nem igazi válasz.

Ha lenne más válaszom, mást válaszolnék.

– Nálad ez a „nehéz eset vagyok”-dolog valami szerep, vagy ösztönösen jön?

Mindkettő.

Halkan felnyögtem.

Láttam, hogy erre egy picit megrándul a szája széle. Ha bárki más lett volna, úgy fogalmaznék, hogy halvány mosoly jelent meg az arcán, na de álljon meg a menet! Vuk Markovic és a mosoly? Nem. Biztos csak képzelődtem.

– Csak mert…

Hirtelen valami légmozgás szakította félbe a sziporkázóan szellemesnek szánt válaszomat.

– Ne haragudjatok! – lihegte Jordan, ahogy visszaült a helyére. Annyira belemerültem a „beszélgetésbe” Vukkal, hogy észre sem vettem, hogy visszajött. – Kicsit tovább tartott, mint gondoltam.

– Minden rendben? – kérdeztem.

A homlokán mély ráncok rajzolódtak ki, és láttam, hogy a haja is kócos, mintha többször is beletúrt volna.

– Sajnos nem – mondta feszült hangon. – A nagymamám miatt hívtak. Igazad volt, tényleg nincs jól. Holnap Rhode Islandre kell mennem.

Orla a keddi összejövetel után egyből visszament a newporti birtokra.

– Hogyhogy nincs jól? Ez most mit jelent? – kérdeztem aggódva.

– Még nem tudom. Az asszisztense csak annyit mondott, hogy minél előbb oda kell utaznom.

Ez nem hangzott valami biztatóan.

Azon kaptam magam, hogy a szám szélét harapdálom. Nem is az, hogy annyira közel álltam volna Jordan családjához, de nem akartam, hogy a nagymamájának baja essék.

Igazából miatta volt ez az egész egyezségünk is. Orla ugyanis megelégelte, hogy az egyetlen unokája képtelen összeszedni magának egy normális nőt, és tavaly év elején azzal az ultimátummal állt elő, hogy Jordan vagy megházasodik két éven belül, és utána legalább öt évig házas is marad, vagy ő az egész családi vagyont jótékony célra fogja adományozni.

Potom százhúszmillió dolcsit.

Jordan nem sokkal ezután állt elő az ajánlatával, amit én egyből el is fogadtam, és most itt tartunk.

Holnap Rhode Islandre kell mennem.

Hirtelen összeállt a kép…

– De ha te holnap odamész, akkor…

– Igen, sajnos nem tudok elmenni veled a tortakóstolásra – mondta bocsánatkérőn. – Tényleg sajnálom, tudom, milyen nehéz volt összehozni ezt az időpontot.

Úgy volt, hogy másnap repülünk Kaliforniába, ahol találkozunk Sammy Yuval, akinek az esküvői tortái a felső tízezer köreiben valóságos státuszszimbólummá váltak az utóbbi időben. A menyasszonyok szerte az országban hónapokat várnak a tortakóstoló-időpontokra. A párok csak emiatt képesek egész San Franciscóig elrepülni.

– Nem baj – csóváltam a fejem. – Majd kérünk másik időpontot. A családod most fontosabb.

– Attól tartok, hogy az esküvő előtt már nem tudnánk másik időpontot szerezni. Így is eléggé szorít minket az idő, az anyám pedig totál kiakadna, ha nem Sammy Yu sütné az esküvői tortát – mondta Jordan, és gondterhelten végighúzta két kezét az arcán. – És az a legrosszabb az egészben, hogy a magángépünkkel akar Rhode Islandre repülni, így nem tudsz azzal menni Kaliforniába. Arról nem is beszélve, hogy nem akarom, hogy egyedül menj a kóstolóra… Viszont… – Nem mondta tovább, csak sokatmondóan Vukra pillantott.

A gyomrom egyből remegni kezdett. Te jó ég! Ne!

– Vuk, tudom, hogy nagy kérés, de el tudnád vinni Ayanát holnap San Franciscóba? – kérdezte aztán szinte könyörögve. – Neked van egy New York-i repülőd, nem? Csak erről a hétvégéről lenne szó, nagyon leköteleznél!

Megint Vukra pillantottam.

Annak a halovány melegségnek, ami talán megjelent a lelkében az előbb, most totál nyoma veszett. Olyan volt, akár egy kőszobor, a szája egyetlen vékony vonal, és úgy meredt Jordanre, mintha azt kérte volna tőle, hogy nyúzza le a saját bőrét, és készítsen belőle lábtörlőt a számomra.

Ez már több volt a soknál! Az rendben van, hogy nem kedvel, oké, de hogy ennyire elszörnyedjen még a gondolattól is, hogy velem kell utaznia!

– Kérlek! – folytatta Jordan. – Tudod jól, hogy senki mást nem mernék megbízni azzal, hogy elkísérje Ayanát, és tudod, milyen az anyám. Halálra fog szekálni, ha nem szerezzük meg azt a tetves tortát.

Elviheti a gépemet – jelelte Vuk úgy, hogy közben rám sem nézett. Ehhez én nem kellek.

Ez aztán már tényleg felháborító! Persze nagyvonalú ajánlat, hogy csak úgy kölcsönadja a magángépét, de az nagyon nem tetszett, hogy úgy beszélgetnek rólam, mintha ott se lennék.

– Nekem nem kell az a gép! – mondtam. – Majd megyek kereskedelmi járattal, mint minden normális ember.

– Nem, az túl körülményes lenne – ellenkezett Jordan. – Hétfő reggelre muszáj visszaérned, ráadásul mostanában rengeteg járatot törölnek az informatikai leállások miatt. – Újra Vukhoz fordult. – Két nap, ennyi az egész. Te ismered az ízlésemet, simán helyettesíthetsz azon a kóstolón, Ayana pedig nem szeret egyedül repülni.

Erre kicsit megremegtem. Most nem is az, hogy titok, hogy viszolygok a repüléstől, de úgy éreztem, ez egy kicsit túl személyes információ ahhoz, hogy csak így megossza Vukkal.

Nem is tudom, hirtelen minden túl személyesnek tűnt ahhoz, hogy vele megosszuk.

Vuk arcvonásai, ha lehet, még jobban megkeményedtek. Eddig csak bosszús volt, de most már kifejezetten ingerültnek tűnt.

Valahol azt reméltem, hogy nemet mond. Persze, egy privát jet jóval csábítóbb, mint egy zsúfolt járat, ami előtt Váliummal kell teletömnöm magam, de még sosem voltam kettesben Vukkal.

Ő még itt, a város egyik legfelkapottabb éttermében is, ami tele volt emberekkel, képes volt kiszívni a levegőt a teremből. Olyan volt, mint egy fekete lyuk – erős, megkerülhetetlen, ami mellett valahogy minden eltörpült.

Jól van – mutatta kőkemény arccal. Elmegyek vele. De csak egy hétvége.

– Remek! – mondta Jordan, és szinte hallani lehetett, ahogy a nagy kő leesik a szívéről. – Köszönöm, haver! – Újra megszorította a kezem. – Szuper lesz, ugye, édesem?

– Aha – mosolyogtam olyan erőltetetten, hogy az arcom is belefájdult.

Ha színésznőnek mentem volna, nem pedig modellnek, már rég kirúgtak volna.

Szerencsére Vuk nem vette észre a szánalmas próbálkozásomat, hogy lelkesedést színleljek, mert továbbra sem vett rólam tudomást.

Mintha Jordan visszatérése átbillentett volna benne egy kapcsolót. Az udvariasan könnyed társalgásból egy pillanat alatt képes volt átváltani a totális ignorálásba.

Jól van. Felőlem. Mégiscsak jobb egy csendes útitárs, mint olyasvalaki, aki nem tiszteli a határokat.

Amúgy meg csak egy tortakóstoló az egész. Mármint nyilván jobb, mintha a fehérneműmet segítene kiválasztani a nászéjszakára, nemde? Odarepülünk, lenyomjuk a kóstolót, aztán jövünk is vissza. Egy hétvége Kaliforniában. Ennyi. Nem nagy ügy.

Megint a vízért nyúltam, és az a hülye, hivalkodó eljegyzési gyűrűm megint megcsillant az erős fényben. Az ilyesmi egyáltalán nem az én stílusom, csak Jordan ragaszkodott hozzá, hogy valami feltűnő legyen. Mert „a látszat fontos”.

Vuk hunyorogva nézte a gyűrűt. A pillantása szinte belefúródott a gyémántba, majd lassan megindult a kezemen, végig a karomon, és találkozott a tekintetemmel.

Megint csupa libabőr lettem.

Lenyeltem egy kortyot a vízből. Fémes íze volt. Hát persze. Mi más?

3. FEJEZET

Ayana

A jó hír az, hogy Vuk nem nyírt ki valahol úton San Francisco felé.

A rossz hír viszont, hogy ezután még nagyjából tizennyolc órát kell együtt töltenünk, és nincs rá garancia, hogy később sem törnek felszínre a gyilkos ösztönei valahol a tortakóstolás és a New York-i hazatérés között.

A reggeli közlekedési káosz meg a Közép-Nyugaton dúló viharok miatt a tervezett időpontnál jóval később landoltunk. Így aztán nem maradt már időnk bejelentkezni a szállodába a kóstoló előtt, úgyhogy csak a repülő mosdójában tudtam kicsit felfrissíteni magam.

Hidratáló krém, pipa.

Rúzs újrakenve, pipa.

Lapos cipő lecserélve egy tűsarkú Louboutinra, pipa.

Amint kiléptünk a gépből, már egy fekete Rolls-Royce várt bennünket a kifutón.

Vuk udvariasan megvárta, amíg beszállok, majd ő is beült – bár a „beült” talán nem is megfelelő kifejezés, ugyanis kínosan ügyelt rá, hogy a lehető legtávolabb helyezkedjen el tőlem. Olyan erővel préselte magát az utastér másik oldalához, hogy azon sem csodálkoztam volna, ha egyszer csak valami furcsa milliárdos–gépkocsi hibridet alkotva eggyé olvad a járművel.

– Nincs ám semmilyen fertőző betegségem – jegyeztem meg –, ülhetsz normálisan. Nyugi, nem harapok.

Semmi válasz.

Mily meglepő! Amikor felszálltam a repülőjére, kerek két másodpercnyi szemkontaktusra méltatott, azóta nagyjából végig úgy tett, mintha nem is léteznék.

Eljátszottam a gondolattal, hogy hozzáérek, hátha elolvad, mint a Gonosz Nyugati Boszorkány Óz birodalmában, de mivel szerettem volna egy darabban odaérni a kóstolóra, inkább előkaptam a mobilomat.

Eredetileg a kedvenc parfümbloggerem legújabb posztját akartam megnézni, de ezt rögtön el is felejtettem, amint megláttam a kijelzőn villogó nevet.

Mindössze négy betű volt, de máris görcsbe rándult a gyomrom.

– Szia, Hank! – szóltam bele, és igyekeztem normális hangon megszólalni, de azért kicsit elfordultam Vuktól, és az átlagosnál valamivel halkabban beszéltem. Persze tudtam, hogy így is hallhatja, de talán ettől az illúziótól vártam némi vigaszt, hogy lehet esetleg még egy hangyányi magánéletem, nem tudom.

Mindenesetre amikor az ügynököm hívott, arra mindig rosszul reagáltam, ahogy most is. Egy ideje már azt is képtelen vagyok felfogni, hogy hihettem valaha is, hogy ő az én oldalamon áll.

Hát igen, a felnőtté válás egyik legfájdalmasabb leckéje, amikor rájössz, hogy akikben a legjobban bíztál, pont ők szúrnak elsőként hátba, amint lehetőségük nyílik rá.

– Ayana! – csordogált Hank olajosan csúszós hangja a készülékből. – Minden rendben volt az úton? Megérkeztél Kaliforniába?

– Igen. Épp most megyünk a kóstolóra.

– Nagyszerű. Jól hallom, hogy Vuk Markoviccsal vagy?

A vállam megfeszült. Én egy szóval sem említettem ezt Hanknek, ő mégis tudott róla. Ahogy mindig mindenről.

Pár hónapja ettől már olyan szinten paranoiás lettem, hogy töviről hegyire átkutattam az egész lakásomat meg minden cuccomat, hátha be vagyok poloskázva, de nem találtam semmit. Ami viszont csak tovább rontott a helyzeten, mert akkor legalább érteném.

– Igen, volt olyan kedves, hogy felajánlotta, hogy elhoz a gépével, mivel Jordan nem tudott eljönni. – Azt nem kérdeztem, hogy egyébként úgy mégis honnan tud ő erről.

Hank ugyanis az a fajta, aki rögtön lecsap, ha a másikban megérzi a gyengeség legapróbb jelét is, és ha észreveszi, hogy engem mennyire felkavar ez a látszólagos mindentudása, akkor csak azért is rátesz még egy lapáttal.

– Roppant gáláns gesztus! – A háttérben egy ajtó csukódott be, majd eszpresszógép zúgása hallatszott. – Figyelj csak, nem szívesen zavarlak így hétvégén…

Erre majdnem hangosan felnevettem.

Ha valakinek, akkor Hanknek soha nem voltak aggályai, hogy engem mikor zavarhat, és mikor nem. Egyszer képes volt kirángatni a fogorvosi székből is, hogy azonnal rohanjak a belvárosba, mert az utolsó pillanatban bejött egy casting.

– …csak gondoltam, felhívlak, hogy biztosan tudjam, időben visszaérsz-e a hétfő délelőtti fotózásra a Delamonte Cosmeticsnél. – Mert különben? Hank itt ügyesen hatásszünetet tartott, hogy a ki nem mondott fenyegetésnek legyen ideje kitölteni a csendet, majd így folytatta: – Tudod, ez nagyon fontos ügyfél. Az ügynökség roppant csalódott lenne, ha bármilyen módon veszélybe sodornád ezt a kampányt, kivált a mostanság egyre szaporodó… egyéb elfoglaltságaid fényében.

A körmöm mélyen belevájt a kocsi bőrülésébe. Az „egyéb elfoglaltságokkal” egyértelműen az esküvői előkészületekre utalt.

Hank és az ügynökség vezetői nem repestek az örömtől, amikor elmondtam nekik, hogy eljegyeztek, de egészen a múlt hónapig nem csináltak belőle nagy ügyet. Valahol érthető, mert addig nem is nagyon történt semmi, amióta viszont beindultak az előkészületek, és a különböző teendők szinte teljesen betöltötték a naptáramat, folyton a nyakamban lihegnek.

– Ha jól emlékszem, eddig még egyetlen kampányt sem sodortam veszélybe – mondtam. – Hétfő reggelre otthon leszek. Ne aggódj!

– Az jó. Mert ellenkező esetben kénytelenek leszünk levonni az elmaradt bevételt, valamint a projektre eddig fordított teljes költséget a következő gázsidból.

Éreztem, ahogy a harag lángra kap a torkomban, de az utolsó pillanatban visszanyeltem, mielőtt olyan szitokáradat tört volna ki belőlem, amitől egy kikötői rakodómunkás is zavarba jönne.

– Megértettem.

Csak nyugodtan, csak higgadtan! Nem fogom hagyni, hogy észrevegye rajtam a pánikot.

Hank ezek után egyszerűen kinyomott, én pedig vettem egy nagy levegőt, majd szépen visszaejtettem a telefont a táskámba.

Persze nem azért hívott, mert annyira aggódott volna, hogy esetleg kihagyom a fotózást. Egy fenét! Csak megragadta az alkalmat, hogy ismét tudatosítsa bennem, mekkora hatalma van felettem. Hogy megint emlékeztessen rá: a markában tart azzal a hülye szerződéssel, amit tizenkilenc éves koromban írtam alá, amikor még azt sem tudtam, mit csinálok.

A harag leért a gyomromba, és émelygésbe váltott. Hat hónap.

Csak ennyit kell még kibírnom. Utána felmondom azt a rohadt szerződést, és örökre megszabadulok tőlük.

Már évek óta ki akarok lépni, de erre korábban esélyem sem volt. Most viszont… amióta Jordan előállt ezzel az ötlettel…

Újabb nagy levegő, aztán visszafordultam. Alig volt időm összeszedni a gondolataimat, mert az arcom egyből felforrósodott, ahogy Vuk fürkésző pillantásával találtam szembe magam.

Az ügynököd volt?

Persze tudtam, hogy tisztán hallotta a teljes beszélgetést, mégis annyira meglepett a kérdés, hogy beletelt egy jó másodpercbe, mire meg tudtam szólalni.

– Ja. Egy… lesz egy fotózás hétfőn.

Elég feldúltnak tűnt a hangod.

Nem elég, hogy ő kezdeményez beszélgetést, most még az érzelmeim miatt is aggódik?

Hirtelen az jutott eszembe, hogy a kocsiban talán rejtett kamerák vannak, és valami valóságshow-ba csöppentünk, de abban azért eléggé biztos voltam, hogy Vuk Markovic soha nem alacsonyodna le erre a szintre.

Ehelyett tettem, amihez a legjobban értek: kitérő választ adtam.

– Nem vagyok feldúlt, csak kicsit stresszes az egész. – Majd rávillantottam azt a mosolyt, amivel a Delamonte Cosmetics szerződést is sikerült megszereznem. – És veled mi a helyzet? A te cégedben minden oké?

Nem valami érdekes beszédtéma, de most csak ezt tudtam bedobni.

Mit mondott neked?

Na, ennyit a kitérésről.

– Csak emlékeztetett rá, hogy hétfőn lesz ez a fotózás. – Nem fogom Vuk előtt kiteregetni a legsötétebb titkaimat. Még Jordan sem tudja, mennyire szörnyű ez a dolog Hankkel. – Miért érdekel ennyire, mit mondott? Csak nem te is ügynököt keresel?

Ezt csak viccnek szántam, de Vuk homlokán elmélyültek a ráncok.

Hank Carson. Így hívják, ugye?

Bólintottam, és igyekeztem leplezni meglepettségemet. Az ügynököm neve ugyanis nem olyan információ, amit mások számontartanak, legalábbis azok biztosan nem, akik nem a szakmában dolgoznak.

Vuk arca elkomorodott, valahogy az egész kisugárzása még hidegebb lett, mintha valahol máshol járt volna. Aztán mintha egy sötét villanást láttam volna a szemében, amitől az egész karom tiszta libabőr lett.

Zavaromban keresztbe tettem a lábam, aztán megint vissza, a gyomromban furcsa melegséget éreztem, pedig komolyan rázott a hideg. Mintha Vuk azon agyalna, hogy kinyírja Hanket… Miattam?

Ne már! Ez tiszta hülyeség. Ugyan miért tenne ilyet? Hisz még csak nem is kedvel engem.

Oké, de miért is remegett meg a mellkasom ettől a feltételezett védelmező szándéktól?

Azért, mert amióta New Yorkba költöztél, soha senki nem védett meg téged semmitől. Legalábbis merő önzetlenségből biztosan nem. Csak ha valamire számíthatott tőled viszonzásul.

Nyilván hallucinálok. Ez egyszerűen nem olyan világ, ahol Vuk Markovic védelmezni akarna engem bármitől.

De a csend a kocsiban úgy dübörgött, mint a saját szívverésem, és egy pillanatig, csak egyetlen pillanatig azt hittem, hogy talán…

Odakint egy autó hangosan dudált. Vuk arca megkeményedett, hátradőlt, és elővette a telefonját, mintha mi sem történt volna. Mert hát valóban nem is történt semmi.

Legfeljebb most már biztosan tudja az ügynököm nevét. Ennyi.

Elfordultam, és kinéztem az ablakon, míg a szívverésem lassan visszaállt a normális tempóra. És amíg a pulzusom szépen lecsillapodott, és a világ a helyére billent, az autó lassan araszolt a délutáni forgalomban.

Nem történt semmi.

Mégsem tudtam teljesen elűzni azt a halvány melengető érzést, ami megült a gyomromban, és ott is maradt egészen az út végéig.

Szó szerint az utolsó percben értünk oda a cukrászdába. A recepciós bejelentett bennünket, és rögtön mentünk is hátra a kóstolóterembe, amely már elő volt készítve: az asztalokon ott sorakoztak a különböző kávék, teák és persze a csodálatos torták.

– Helló! Sziasztok! – üdvözölt bennünket Sammy Yu széles mosollyal. Jóképű, barátságos fickó volt, egész magas, az álla szögletes, fekete haja rövidre nyírva, és az egész lényéből sugárzott a lazaság. – Ayana és Jordan, igaz? Nagyon örülök, hogy itt vagytok!

– Mi is örülünk, hogy megismerhetünk – ráztam meg a felém nyújtott kezét. – Az a helyzet, hogy Jordan családjában sajnos kisebb vészhelyzet adódott, így nem tudott eljönni, ő itt Vuk, Jordan násznagya és tanúja. Ma ő lesz Jordan, vagyis hát, szóval mindenben ő helyettesíti.

Vuk kurtán biccentett.

Sammy felvonta a szemöldökét.

Gondolom, nem sűrűn fordul elő, hogy a vőlegény a tanúját küldi maga helyett tortát kóstolni, de Sammy volt annyira profi, hogy ehhez ne fűzzön semmilyen megjegyzést.

Leültünk az egyik asztalhoz, a recepciós pedig már hozta is a pezsgőspoharakat, majd a következő óra azzal telt, hogy én Sammyvel beszélgettem az esküvőről, az előkészületekről, és közben sorra kóstoltuk a finomnál finomabb tortákat.

Sammy hat különböző ízesítésű tortát készített elő a Jordannel korábban kitöltött és megküldött kérdőívek alapján.

Ami azt illeti, én tényleg mindegyiktől eldobtam az agyam.

Azt kell mondjam, meg tudom érteni, hogy a népek képesek a fél országot átutazni ezért. Kicsit tartottam attól, hogy ez a Sammy-dolog túl van lihegve, de nem. Ezek a torták valóban mesterművek voltak.

– Ha megvan az íz – mondta Sammy –, akkor a következő lépés a tortadizájn lesz. A jövő héten küldök pár vázlatot. Na, melyik ízlik a legjobban?

– Én mindet imádom, de leginkább erre hajlok – mutattam a málnás-mandulás ízesítésű remekműre. – Vuk, te mit gondolsz?

Ő is minden tortából evett már egy-egy falatot, de eddig semmilyen reakciót nem láttam az arcán.

Te ezt akarod választani?

Elfintorodtam.

– Miért, neked nem ízlik?

Nem arról van szó, hogy nekem ízlik-e, vagy sem. Megint az a metsző pillantás. Csak Jordan utálja a mandulát.

A francba. Tényleg.

Jordan tényleg rühelli a mandulát, ez totál kiment a fejemből, pedig menyasszonyként ugyebár az ilyesmivel tisztában kellene lennem. Nem is értem, miért nem jelezte ezt az űrlapján. Pedig tuti, hogy kitöltötte, a saját szememmel láttam, és együtt küldtük el.

– Jaj, tényleg! Basszus, ezt elfelejtettük megadni az űrlapon! – próbáltam valami vihogásfélével elütni a dolgot. – Igen, mert a Met-gála után csináltuk, és eléggé le voltunk strapálva. Most meg valószínűleg a repüléstől vagyok ilyen kelekótya…

Ahogy Vuk megint rám szegezte a tekintetét, mintha a gyanú sötét árnyékát láttam volna az arcán. Éreztem, hogy a pulzusom az egekbe szökik.

Nyugi! Nem tudja. Honnan tudná? És akkor mi van, ha kiment a fejemből, hogy Jordan utálja a mandulát? Van ilyen, nem? Azért ez mégsem akkora gáz, mintha kivágtam volna a szemétbe a jegygyűrűmet, és a hajamat tépve üvöltöztem volna, hogy gyűlölöm.

Amúgy meg akkor sem lenne semmi, ha Vuk történetesen tudna a mi kis megállapodásunkról. Hiszen Jordan barátjaként bizonyára nem az lenne az első dolga, hogy rohanna Jordan nagymamájához bemószerolni minket. De persze engem még gyűlölhet annyira, hogy képes, és tönkreteszi a tervünket.

Ha bárki másról lett volna szó, erre az egész feltételezésre azt mondtam volna, hogy röhejes.

De ez itt Vuk Markovic! Nála semmit nem lehet kizárni.

Egy végtelennek tetsző, feszült pillanat után Vuk ismét Sammyre figyelt.

Megkönnyebbülést kellett volna éreznem, de nem. A gyomromban a görcs tovább keményedett. Képtelen voltam szabadulni attól az érzéstől, hogy Vuk ezt a kis bakimat a mandulás tortával feljegyzi valami mentális mappába, amelyet rólam vezet valahol az agyában.

Sammy szórakozottan figyelt bennünket.

– Tehát akkor mandula kizárva. Rendben, megjegyzem. – Tapintatosan nem reagált az iménti kis incidensre. – Esetleg van második kedvenc?

– Szerintem a mogyorós-csokoládés vajkrém vagy a rózsa és Earl Grey. – Az utóbbi nekem közelebb áll az ízlésemhez, de ketten kellene döntenünk, próbáltam ismét bevonni Vukot. – Neked melyik jön be jobban?

Nem számít. Nem én veszlek feleségül.

Ritkán veszítem el a türelmemet. A szüleim belém nevelték, hogy soha ne rendezzek jelenetet nyilvánosan, ezért inkább kerülöm a nyílt konfliktusokat.

De baszki!

Vuk most tényleg bunkón viselkedett, és a hétórás repülőút, az a telefonhívás Hanktől, meg az a tonna cukor, amit itt magamba toltam, tényleg betette a kaput. Rohadtul elegem lett ebből a passzív-agresszív játszmából.

Jelnyelven válaszoltam neki, mert nem akartam, hogy Sammynek még kellemetlenebb legyen a szitu.

Azt én is tudom. Csak arra vagyok kíváncsi, hogy szerinted Jordannek melyik ízlene jobban. Kemény mozdulatokkal jeleltem. És nagyra értékelem, hogy időt szántál rám, és elkísértél, de az nagyon nincs ínyemre, hogy ennyire képtelen vagy együttműködni velem. Elfogadtad, hogy elkísérsz. Akkor légy szíves, viselkedj normálisan, és válassz ki egy tetves ízt, vagy menj a francba! Nélküled is el tudok jutni a szállodába.

Sammy szeme ide-oda ugrált köztünk. A szoba olyan csendes lett, hogy odakintről tisztán hallottuk, ahogy a recepciós valamit begépelt a számítógépbe.

Katt. Katt. Katt.

A szívem nagyjából ugyanezt az őrült ritmust verte a mellkasomban. Nem voltam biztos benne, hogy Vuk nem pattan-e fel a következő másodpercben, és egy szó nélkül itthagy Kaliforniában, de az az igazság, hogy ez a gondolat szinte felvillanyozott.

A következő pillanatban aztán alig észrevehetően a rózsa és Earl Grey ízesítésű torta felé biccentett, anélkül, hogy egy pillanatra is levette volna rólam a szemét.

Jordannek mindegy. Hozzád viszont sokkal jobban illik.

Honnan tudta, hogy…

Ne már! Kettőből választhatott. Vagyis ötven százalék esélye volt, hogy azt választja, ami nekem is jobban bejön. Ez nem jelent semmit.

– Legyen akkor a második – simítottam végig a szoknyámon, és közben egy mosolyt villantottam Sammyre. Szegény srác valószínűleg már most bánta, hogy elvállalt minket.

– Nagyszerű! Akkor a részleteket megbeszélem Verával. Addig is – mutatott a maradék tortaszeletekre az asztalon –, nyugodtan egyetek, igyatok, amennyi belétek fér. Mindjárt visszajövök, aztán egy kis pezsgővel megünnepeljük, hogy sikerült választani.

Egy ideje már érett ez a kis kirohanásod… – jelelte Vuk, miután Sammy otthagyott bennünket.

Elvörösödtem.

Csak mert te ennyire…

Képtelen vagyok együttműködni veled?

Szinte kihallottam a gúnyt a kézjelekből.

Már épp jól oda akartam vetni neki valamit, de bármi is lett volna az, a torkomon akadt a szó, mert hirtelen felállt, odalépett hozzám, és a hüvelykujját gyengéden végighúzta az arcomon.

Totál lefagytam.

Még soha nem ért hozzám. Egyetlenegyszer sem. Még akkor sem fogtunk kezet, amikor bemutatkoztunk.

Az izmaim feszülten várták a parancsot az agyamtól, hogy akkor most meneküljünk, vagy hajoljunk közelebb hozzá.

A keze érdes volt. És erős. De ez az érintés! Ebben valami végtelen gyengédség volt, ahogy a szám sarkát megérintette.

Aztán már vége is volt. Az oxigén pedig úgy tódult a tüdőmbe, mintha órákig nem vettem volna levegőt.

Ösztönösen odanyúltam én is, ahol az imént az ujja a bőrömhöz ért. Egy leheletnyi melegség még ott maradt belőle.

Az ajka elvékonyodott. A kezét egy szalvétába törölte, majd az összegyűrt papírt a mellettünk lévő szemetesbe dobta, utána pedig valamit odafirkantott egy tiszta szalvétára.

Felém tolta, a tekintete közben ugyanolyan hűvös maradt.

Aha. Végül is.

Éreztem, ahogy a forróság végigterjed a nyakamon és a mellkasomon. Mi a franc van már velem? Most mit csinálok minden apróságból ekkora ügyet?

Szerencsére Sammy épp ekkor tért vissza, így megúsztam, hogy erre bármit is reagálnom kelljen.

Mindketten visszautasítottuk a további pezsgőt. Gyorsan aláírtam még a megrendelést, és tizenöt perccel később már indulóban is voltunk a szállodába.

Ez volt ma az utolsó tortakóstoló a cukrászdában. A nap már lemenőben volt, mire kiléptünk az utcára, és noha tulajdonképpen akár egyből indulhattunk is volna vissza New Yorkba, észszerűbbnek tűnt, hogy maradjunk Kaliforniában, és rendesen kialudjuk magunkat, mint huszonnégy óra leforgása alatt oda-vissza átrepülni az egész kontinenst.

A Fashion Week meg a többi rengeteg fotózás amúgy is rendesen lestrapált már, úgyhogy ha egy mód van rá, igyekszem kicsit kímélni magam.

– Mr. Ford és Ms. Kidane, üdvözöljük önöket a Winchesterben! – csilingelte a recepciós a hotelben. Átadtam neki az igazolványomat a bejelentkezéshez, de ekkor döbbentem csak rá, hogy elfelejtettem szólni nekik, hogy nem Jordannel jövök. Mindenesetre sem Vuk, sem én nem tartottam fontosnak, hogy most nekiálljunk magyarázni a helyzetet. – Úgy látom, egy éjszakára foglalták le a királyi lakosztályunkat. Örömmel jelentem, hogy minden készen áll. Tessék, a kulcsok. A liftek a folyosó végén találhatók, balra. Ha bármire szükségük van, csak tárcsázzák a nullát, és szívesen állunk rendelkezésükre.

Sziszegve szívtam be a levegőt. Baszki!

Jordannel egy egyhálószobás lakosztályt foglaltunk, mert ugyebár a látszat fontos. Nekem meg totál kiment a fejemből, hogy ha Vukkal jövök, akkor szólni kéne nekik, hogy változott a terv.

Láttam, hogy Vuk izmai is megfeszülnek.

– Elnézést, az utolsó pillanatban történt egy kis változás. Tudom, hogy előbb kellett volna szólnom, de tudja, elég zűrös volt ez a nap… – mosolyogtam zavartan a recepciósra. – Esetleg megoldható lenne, hogy egy plusz lakosztályt még hozzátegyen a foglaláshoz? Mármint hogy… szóval külön szobában szeretnénk aludni, ha lehet.

A recepciós mosolya megremegett.

– Felettébb sajnálom, hölgyem, de jelenleg minden szobánk foglalt. Tudja, ezen a hétvégén Riley K. ad koncertet a városban, és tudomásom szerint a környék minden szállójában százszázalékos a kihasználtság. A királyi lakosztály az egyetlen hely, amelyet fel tudok kínálni önöknek. De… – tette hozzá valamivel vidámabb hangon – …ott van pótágy is, tehát mindenképpen meg tudják oldani. Ez így megfelel önöknek?

Vuk keze ökölbe szorult a pulton.

Nagyot nyeltem. Csak remélni tudtam, hogy nem épp azt képzeli, hogy engem fojtogat. Ha már egy lakosztályban kell aludnom vele, azért jó lenne élve megúszni a dolgot.

– Hölgyem? – sürgetett a recepciós.

– Khm, hát… – sandítottam Vukra. Ő egyetlen telefonhívással bizonyára el tudná intézni, hogy valahol a városban kapjon egy számára megfelelő lakosztályt. A francba is, ha olyan kedve volna, akár az egész kócerájt felvásárolhatná. De nem ajánlotta fel, hogy intézkedik, én meg nem akartam megkérni. – Nem gond, köszönjük! Akkor megoldjuk így.

A lakosztályunk a szálloda legfelső emeletén volt. Egy tágas nappali, egy étkező, egy hálószoba márványfürdőszobával, és igen, egy pótággyal.

Egy nagyon kicsi, igencsak rozogának látszó pótággyal.

Valószínűleg bárki másnak simán megfelelt volna, de Vuknak egyáltalán nem. A fickó több mint egy kilencven magas, és simán van kilencven kiló. Puszta kézzel össze tudná roppantani azt a vacakot.

– Nyugodtan lehet a tiéd az ágy – ajánlottam fel. – Nem igazán hiszem, hogy… khm, hogy ezen elférnél.

Nem. Az ágy a tiéd.

Jól van. Ezen aztán nem fogunk összeveszni.

Bármennyire is együttéreztem vele, nem tehetek róla, de egyszerűen imádom a selyem párnahuzatot és a Duxiana matracokat. Lőjetek le! Ez van.

Épp nekiláttam kipakolni a piperecuccaimat, és közben azon agyaltam, hogy mit is kérjek a szobaszerviztől, amikor bekövetkezett az elkerülhetetlen.

Vuk ledobta a holmiját a pótágyra, és leült.

A váz baljósan megreccsent.

És mielőtt bármelyikünk felfoghatta volna, hogy mire is figyelmeztet ez a hang, a pótágy fájdalmas nyekkenéssel összecsuklott alatta.

4. FEJEZET

Vuk

Korábban is volt már olyan, hogy kínoztak.

Késsel, tűzzel, bilincsekkel – kibírtam mindent. De ez? Ez maga volt a pokol, és ami a legrosszabb, csak magamnak köszönhettem az egészet.

Elszántan bámultam a laptopomra, és minden erőmmel igyekeztem a biztonsági főnököm, Sean jelentésére koncentrálni, de folyton csak az a rohadt fürdőszobaajtó járt a fejemben. Ott ültem a nappaliban, ahonnan pont ráláttam, ahogy a hálószobában heverő nyitott bőröndre is, amely tele volt selyemmel és csipkével. Komolyan, mintha direkt tette volna oda, hogy ezzel gyötörjön!

Hallottam, ahogy megnyitja a csapot, aztán jött a víz hangos csobogása.

Éreztem, hogy az állkapcsomban megremeg egy izom.

– …erősíthetjük az iroda biztonsági intézkedéseit… – tört be hirtelen Sean hangja a gondolataimba.

Soha nem lett volna szabad elvállalnom, hogy elkísérem Ayanát. Már az is kész kínszenvedés számomra, amikor mások előtt kell kibírnom mellette. Most meg? Nem elég, hogy egy szobán kell osztozunk, még egy ágyban is kell aludnom vele?

A Winchester százszázalékos kihasználtsága miatt másik szobát nem kaphattam, a pótágy összetört alattam, pót-pótágy meg persze nem volt, szóval tudtam jól, hogy ezen az éjszakán a kínok kínját kell kiállnom.

Nekem is lehetett volna annyi eszem, hogy magam foglalok egy szobát egy másik hotelben. Persze, ha az ostoba, önző énem, amelyik ugyebár mindenáron a közelében akar lenni, és még közelebb szeretne férkőzni hozzá, nem győzedelmeskedett volna.

Ha az a „volna” nem volna…

– Nem akartam szólni, amíg nem biztos, de nagyon úgy fest, hogy a Páncélterem gyújtogatója ügyében nyomon vagyunk!

Seannak ez a mondata végre visszarántott a frusztráció spiráljából.

Gyorsan kihúztam magam, és éreztem, hogy a pulzusom felgyorsul. Az a tűzeset, az volt az egyetlen, ami mostanában képes volt elterelni a figyelmemet Ayanáról, Sean pedig most ezüsttálcán kínálta a lehetőséget, hogy ne ezen a nőn járjon az eszem.

– Olyan rostmintákat találtunk, amelyeket nem tudtunk egyetlen munkáshoz vagy bejegyzett látogatóhoz sem kötni – folytatta. Sean valamikor a különleges műveleti egységnél szolgált, majd a Harper Security egyik legjobb biztonsági szakembere lett, végül öt évvel ezelőtt sikerült rábeszélnem, hogy jöjjön át hozzám a személyes csapatomba. Ő tökéletesen képviselte azt a közvetlen, gyakorlatias hozzáállást, amit én mindennél többre értékelek, ha munkáról van szó. – A tűzvész után a helyszín elég rossz állapotban volt, meg ugye volt egy csomó bürokratikus akadály is, úgyhogy nem kevés időbe telt, mire alaposan át tudtuk vizsgálni a bizonyítékokat. Az embereink csak ma reggel bukkantak rá ezekre a bizonyos rostszálakra.

Van DNS-bizonyíték? – gépeltem be gyorsan a kérdést a titkosított csevegő-alkalmazásba. Ha nem tudtunk személyesen találkozni, akkor egy titkosított hálózaton keresztül folyt a kommunikáció.

– Nincs. De van egy felvételünk valakiről, aki abban az időben ott tartózkodott a környéken.

A következő pillanatban már meg is jelent egy fotó a képernyőn. Egy Northwestern pulóveres, huszonéves, szőke nő vigyorgott a kamerába. Nyilvánvalóan valami turista lehetett, de nem ő volt a fontos.

Hanem az a fickó, aki a kép hátterében látszott.

A lány épp akkor lőtte a szelfit, amikor a pali elhaladt mögötte. Az avatatlan szemnek fel sem tűnt volna, hisz olyan volt, mint bármelyik átlagos járókelő.

Én viszont olyasvalakinek láttam, aki titkol valamit. Aki tervez valamit. Jellegtelen ruházat, laza, mégis éber testtartás, az arcát pedig gondosan elfordította a térfigyelő kameráktól. Egy profi. Sima, kék sapkája eltakarta az arca egy részét. Nagyjából egy nyolcvan–egy nyolcvanöt magas lehetett, kaukázusi, izmos testalkat, sötét haj. Fekete pólóján nem látszott semmilyen logó.

– A póló anyaga, amit visel – mondta Sean, mintha csak a gondolataimban olvasott volna –, könnyen lehet, hogy egyezést mutat a rostszálakkal. Összeszedtük a környékbeli üzletek biztonsági kamerái által rögzített felvételeket is. Az arcáról sajnos egyetlen használható képet sem találtunk, de az időzítés, a ruházat és még bizonyos további tényezők alapján nagyon úgy fest, hogy ő lesz a mi emberünk.

Megint megnéztem a képet, és észrevettem valamit, ami elsőre elkerülte a figyelmemet: a póló egyik ujja alól egy tetoválás kandikált ki. Részleteket nem lehetett kivenni, ahhoz túl elmosódott volt a kép, de egy jó képfeldolgozónak ez nem lehet akadály. Sean megint kitalálta a gondolatomat:

– Feljavítottuk a képet, most elemezzük a tetoválást. A munkát nehezíti, hogy csak egy része látható, de amint lesz valami használható eredmény, lefuttatjuk a keresést az adatbázisban.

Rendben. Maradjatok rajta! – írtam be a válaszomat. Idő, pénz nem akadály.

Kerül, amibe kerül, és felőlem évekig is eltarthat, de akkor is megtalálom azt a rohadékot, aki az életemre tört.

Még az év elején volt ez az eset. Csendestársként beszálltam a Páncélterem nevű éjszakai klub létrehozásába, és az egyik bejárás során majdnem otthagytam a fogamat, mert „véletlenül” pont akkor tűz ütött ki. Szerencsére Xavier Castillo, a tulajdonostársam, aki az egész projektet kitalálta, a saját életét kockáztatva kirángatott onnan. Nem sokon múlott, hogy feldobjam a talpam.

A hivatalos jelentés szerint a régi elektromos vezetékekben keletkezett zárlat, de valahogy nekem túl gyanús volt az időzítés meg a módszer is.

Én nem hiszek a véletlenekben, a New York-i rendőrségben pedig még annyira sem.

Úgyhogy ráállítottam a csapatomat, hogy nézzenek utána rendesen a dolognak.

Mi sem bizonyítja jobban az elkötelezettségüket, mint hogy félévnyi sikertelen nyomozás után sem álltak le. Nem kérdőjelezték meg a döntésemet.

És most végre megvan az első áttörés. Seannak igaza van, ez a tetoválás nem sok, de a semminél azért több, és ez nekem épp elég.

Ebben a pillanatban kinyílt a fürdőszobaajtó.

Rögtön kiléptem a videóhívásból, és már azelőtt lecsaptam a laptopot, hogy Ayana betette volna a lábát a hálószobába.

– Bocs, hogy ilyen sokáig elfoglaltam a fürdőt! – kiáltott ki a nappaliba. – Most már nyugodtan mehetsz, ha akarsz.

Önkéntelenül is odapillantottam. És a fogam is összekoccant, ahogy egy erős, forró hullám száguldott végig a testemen.

Bassza meg!

Aranysárga selyemköntös volt rajta, amely épp a térde alá ért. Egyáltalán nem volt kihívó, de valahogy mégis…

Smink nélkül.

Mezítláb.

A bőre csak úgy csillogott.

Ez a látvány, ahogy kilépett a fürdőből frissen és üdén, hihetetlenül intim volt… én meg úgy éreztem magam, mint akit gyomorszájon vágtak.

Ha valami elegáns ruhában látom, vagy akár bikiniben, az még oké, de így? Így, miközben csak egy méretes szőnyeg és az önuralmam választ el tőle. Ami valljuk be, az utolsókat rúgta.

A barátom menyasszonyáról van szó, az istenit neki! Nem foglalkozhatok gyönyörű, telt ajkaival, nem kattanhatok rá arra a vízcseppre, amely lassan gurul végig a nyakán, akár egy gyöngyszem…

Arról meg aztán végképp nem képzeleghetek, ahogy a számmal végigkövetem annak a vízcseppnek az útját… lefelé, végig a nyaka karcsú vonalán, és tovább a kulcscsontján…

De én egész életemben azt tettem, amit nem volt szabad. És soha senki nem állított meg.

Mert soha senki nem mert az utamba állni.

Hátradőltem, és kifejezéstelen arccal néztem végig, ahogy Ayana odasétál az asztalhoz, és a kezébe veszi a telefonját. A köntöse ujja közben végigsimított a karomon, ahogy áthajolt előttem.

Mintha elektromos áram futott volna végig a testemen, ami csak tovább erősítette a magam iránt érzett undoromat, mire gyorsan elfordítottam a fejem, hogy ne kelljen magamba szívnom az illatát.

A legtöbb nőnek van egy kedvenc parfümje, de Ayanából mindennap más illat áradt. Egyszer édes, másszor érzéki illatfelhő vette körül.

Ma este viszont nem volt parfüm – csak enyhe kókuszillatot éreztem, a tusfürdője és a bőre aromájának érzéki keverékét.

És legalább annyira vágytam erre az illatra, mint amennyire gyűlöltem, hogy ilyen hatással van rám.

– Bocs! – kért elnézést újra. – Csak itt hagytam a telefonom.

Ne kérj folyton bocsánatot!

A szeme felcsillant, ahogy rám nézett.

Két bocsánatkérés két perc alatt kicsit sok, amikor semmiért nem kell elnézést kérned.

Nem tetszett ez a visszafogott, meghunyászkodó Ayana. Valahogy nem ő volt. Én azt a nőt akartam látni, aki a cukrászdában kiosztott, és aki most is úgy nézett rám, mintha azon tanakodna, hogy egyetértsen-e velem, vagy pofán vágjon.

Igen, ez már jobb, állapítottam meg magamban elégedetten.

Oké, lehettem volna valamivel udvariasabb is, de minél inkább tartom a három lépés távolságot, annál jobb.

Miért olyan fontos, hogy hétfő reggel New Yorkban legyél? – váltottam témát, remélve, hogy a beszélgetés majd eltereli a figyelmemet.

Azok a hosszú tükörsima lábak, a magas arccsont, a hamvas, barna bőre és azok a mélysötét szemek, melyekben csak úgy ragyogott az intelligencia és a játékosság… nem kérdés, hogy ha Ayana nem lenne ilyen felkapott modell, akkor is minden férfi megbámulná az utcán.

De a vonzereje nem csupán a szépségében rejlett. Legalábbis számomra nem. Azt a természetes bájt, ami a mozgásából áradt, nem lehet tanítani. Az a szívből jövő nevetés, amely képes volt elűzni a legsötétebb árnyakat is, és az a tűz, ami ott szunnyadt benne, és csak arra várt, hogy kiszabadulhasson végre…

Hiába! Hírnév ide vagy oda, bárhogy legyen is, Ayana Kidane beragyogja a világot.

– Lesz ez a fotózás a Delamonte-nál – mondta, és leült a velem szemben lévő székre. Éjfekete haja hullámokban omlott a vállára, a bőre pedig csak úgy ragyogott a lakosztály derengő fényében. És fogalma sem volt róla, hogy a lelkemben milyen csata dúl. – Engem választottak meg divatnagykövetüknek, és ez lesz az első fotózásom velük, szóval elég komoly ügy.

És ezért hívta fel az ügynöke szombaton, hogy ezzel vegzálja?

Nem hallottam minden szót, de a beszélgetés lényegét felfogtam. Láttam, ahogy a körme közben mélyen belevájt a kocsi bőrülésébe, és tisztán kihallottam a hangjából a feszültséget.

Ez nem csak stressz volt. Nem. Ez félelem volt.

Hank Carson… A neve ott visszhangzott a fejemben, miközben feltettem a következő kérdést.

Ez a modellkedés. Gyermekkori álmod?

– Nem igazán – simított végig szórakozottan az ujjával az asztalon. – Persze vonzott a szépség meg a divat. Tizenegy évesen rádumáltam a szüleimet, hogy fizessenek elő nekem a Vogue-ra. De akkor még meg sem fordult a fejemben, hogy belőlem is lehetne modell. Sok minden akartam lenni… Gyermekorvos. Pszichológus. Tolmács. Végül kémia szakra mentem a Howardra, ahol aztán egyszer elmentem az egyik barátnőm fiújának a bulijára a Thayerre. Ahol Hank is ott volt. Ő fedezett fel. A többi meg már, ahogy mondják, történelem.

Mindezt én is tudtam. Megnéztem minden interjút vele, és elolvastam minden cikket, amelyben csak megemlítették.

De tőle hallani ezeket a részleteket, egész más volt. És a hangjában bujkáló enyhe keserűségből arra következtettem, hogy több van a sztori mögött, mint amit a világgal megoszt.

Ahhoz képest, milyen sikeres modell lett belőle, hiszen számtalan magazin címlapján szerepelt már, és egymás után jelent meg a legnagyobb kifutókon New Yorktól Párizson át Milánóig, egyáltalán nem tűnt boldognak.

– És veled mi a helyzet? – nézett rám őszinte kíváncsisággal. – Te hogy kerültél az alkoholbizniszbe?

Borzalmas, hogy a szívem folyton ekkorát dobban, amikor Ayana a legkisebb érdeklődést is mutatja irántam.

Én vegyészmérnöknek tanultam.

– Nem éppen a legrövidebb út egy multinacionális birodalom vezetői székébe.

Tanultam menedzsmentet is.

Nem akartam untatni a teljes sztorival, hogy a kis virginiai városban, ahol felnőttem, egy kis szeszfőzdében kaptam munkát még középiskolás koromban. Láttam, milyen bénán csinálják az egészet, és tudtam, hogy lehetne sokkal jobban is. Úgyhogy évek alatt összeszedtem annyi pénzt, hogy az egyetem után felvásároltam a céget. Amikor már én voltam a góré, a vegyészmérnöki tudásomat felhasználva tulajdonképpen forradalmasítottam a vodkagyártást. Így született a Markovic Holdings, amely aztán idővel egyre csak nőtt, amíg el nem érte a mai méretét.

– Hm, ez fura – mondta Ayana elmélázva. – Vuk Markovic vegyészmérnök. Valahogy nem tudom elképzelni.

Igyekeztem nem odafigyelni arra az ostoba izgalomra, amit afelett éreztem, hogy az ajkai az én nevemet formálták, és kérdőn felvontam a szemöldökömet.

Mit nem tudsz elképzelni?

– Hát hogy egy íróasztal fölé görnyedsz, és a gyártási folyamatok optimalizálásán meg ilyeneken töröd a fejed. Ennyi – mondta. Volt valami furcsa tétovázás a hangjában. Talán zavarban is volt, de mintha kicsit el is akadt volna a lélegzete.

Mert milyen tevékenység közben tudsz elképzelni?

Alapból ez egy ártatlan kérdés, de jelelés közben szándékosan lassan, szinte lustán mozgattam a kezemet, hogy mindenképpen válaszolnia kelljen rá.

A tűzzel játszottam.

Itt, ebben a hotelszobában, ahol nem volt más közöttünk, csak egy nyomorult kis asztal… olyan könnyű lett volna…

Olyan közel ültünk egymáshoz… önkéntelenül is arra gondoltam, hogy épp csak ki kellene nyújtanom a kezem, odanyúlhatnék, és lehúzhatnám róla azt a köntöst. Végigsimíthatnám hamvas bőrét, hogy érezzem, valóban olyan puha-e, amilyennek innen látszik. A nyelvemet lassan a szájába csúsztathatnám, csak hogy tudjam, valóban olyan édes-e, amilyennek képzelem.

A csend már egész hosszúra nyúlt.

Ayana ajkai szétváltak. Nyilván érzékelte az iménti kérdésemben azt a nagyon finom célzást… a szeme tágra nyílt, és a nyaki erein tisztán láttam, ahogy a pulzusa felgyorsul.

Már azt hittem, mindjárt felpattan, és egyszer s mindenkorra véget vet ennek az ostoba játéknak. Az olyan nők, mint ő, nem szoktak vonzódni az olyan szörnyetegekhez, mint amilyen én vagyok. De ő nem mozdult.

Csak ült a széken, és úgy nézett rám… úgy nézett rám, ahogy egy nőnek nem lenne szabad, ha egy másik férfi gyűrűjét viseli az ujján… szinte sütött belőle valami tudatos jelenlét.

Az én vérem viszont most egész más okból forrt.

Az a kurva gyűrű!

Ahogy a gyémánt megcsillant a fényben, olyan volt, mintha egy vödör jeges vizet kaptam volna a nyakamba.

Hiszen jegyben járnak. Én pedig a vőlegény tanúja vagyok. Igaz, az életem során már számtalanszor átléptem a határokat, és gyakran megesett, hogy félresöpörtem az erkölcsi aggályokat, ha az érdekeim úgy kívánták, de a hűség… a hűség volt az egyetlen érték, amihez mindenáron ragaszkodtam.

Ezért most inkább én voltam az, aki felpattant, és aki megszakította a hosszúra nyúlt szemkontaktust.

Ayana megrezzent.

– Azt hiszem…

De nem vártam meg, hogy végigmondja.

Berohantam a fürdőszobába, és bevágtam magam mögött az ajtót. A vérem olyan hangosan zubogott az ereimben, hogy szinte a falak is azt visszhangozták.

A farkam úgy állt, mint a kocsirúd, de nem nyúltam hozzá.

Inkább a lehető leghidegebbre állítottam a zuhanyt, és hagytam, hogy a jeges víz ostorozza a testemet.

Talán így akartam büntetni magam, talán csak elkerülhetetlen önsanyargás volt ez, mint az is, hogy képtelen vagyok távol tartani magam attól a nőtől, aki most ott ül a nappaliban.

A homlokomat a csempének támasztva, hosszan fújtam ki a levegőt.

Hiába. Nem segített.

Az agyam még mindig zsongott az iménti beszélgetéstől. Tudtam, hogy ha még egy szót hallok a szájából, egyszerűen felrobbanok.

Ha bárki más lenne a vőlegénye, nem Jordan, talán nem fognám vissza magam, hagynám, hogy megtörténjen, és nem törődnék a következményekkel.

De Jordan a legjobb barátom, aki ráadásul egyszer megmentette az életemet. Csak ezért voltam hajlandó belemenni ebbe az egészbe, hogy én legyek az esküvői tanúja.

Mert én mindig hűséges vagyok azokhoz, akik hozzám hűségesek.

De úgy tűnik, a hűség itt nem elég. Nem elég, hogy megfékezze bennem azt a rút, zöld szemű szörnyeteget. Több pénzem és hatalmam van, mint Jordannek, mégis én irigylem őt. Irigylem tőle, hogy ő képes normális emberi kapcsolatokat kialakítani és fenntartani. Ő olyan könnyedén siklik át az életen. Őt nem bámulják úgy, mint egy ketrecbe zárt vadállatot. Tény, hogy utálom az emberek társaságát, de vannak napok, amikor én is normális életre vágyom. Olyanra, amilyenben nekem soha nem lehet részem.

Féltékeny vagyok rá, igen. Hogy ő már ezüstkanállal a szájában született, hogy olyan jó családban nőtt fel, hogy neki minden az ölébe hullott. Neki soha nem kellett eladnia a lelkét a pénzért. Ő még soha nem veszítette el azokat, akiket szeretett.

De leginkább azért utálom, mert Ayana az övé.

Kínomban már a fogamat csikorgattam.

Itt van a nyakamon ez a tűzeset, amit ki kell deríteni, meg egy több milliárd dolláros üzleti birodalom, amit irányítanom kell… most komolyan azzal kell baszakodnom, hogy a legjobb barátom menyasszonyára csorgatom a nyálamat?

De hiába, a józan ész itt nem segít.

Jordan és Ayana. A kibaszott ifjú pár.

Éreztem, ahogy valami megmozdul a gyomromban. Lassan és alattomosan kúszik felfelé, mint valami méreg, és ahogy elérte a torkomat, azt hittem, ott helyben megfulladok.

Nem! Képtelen voltam elűzni ezt az érzést.

Mert összeházasodnak.

Pedig én láttam meg először.

Mert Ayana az övé lett, pedig az enyém kellett volna legyen.

5. FEJEZET

Ayana és Vuk

Na álljon meg a menet! Te most komolyan Vuk Markoviccsal fogsz egy ágyban aludni? – kérdezte Sloane totál ledöbbenve a telefonban. – Ezt meg hogy sikerült összehoznod?

– Mondom, hogy elfelejtettem átíratni a foglalást, és a környéken minden hotel full be van foglalva a Riley K.-koncert miatt. – Az ajtóra sandítottam. A víz még mindig csobogott odabent. Vuk már vagy negyven perce áztatta magát a fürdőszobában, én pedig igyekeztem nem azon agyalni, vajon mit művelhet ott ilyen sokáig. – Lehet, hogy egy ágyban alszunk, de attól még nem együtt, mármint… érted. Ez most egy ilyen… kényszerhelyzet, illetve az lesz, amikor majd lefekszünk. Mármint nem úgy…

– Aha. És tényleg csak ráült, az ágy meg rögtön összerogyott alatta?

– Ja. – Ahhoz képest, hogy ötcsillagos szálloda, azt kell mondjam, nem voltam elájulva a színvonaltól.

Szinte láttam magam előtt, ahogy Sloane a fejét csóválja. Sloane Kensington másfél éve a PR-ügynököm, és ez alatt az idő alatt barátok is lettünk, olyannyira, hogy őt kértem fel az egyik koszorúslánynak az esküvőre. Szerencsére igent mondott. Mert az a nagy büdös helyzet, hogy New Yorkban nekem nincsenek igazán barátaim. Ismerősöm az van bőven. A legtöbben szintén a divatvilágban mozognak: ugyanazokon a bemutatókon kell megjelennünk, ugyanazokra a partikra hívnak meg bennünket, ugyanazokban a körökben forgunk, persze, de egyiküket sem nevezném igazi barátnak. Ha rossz napom van, tuti nem közülük hívok fel valakit, és a sikereimet sem velük szeretném megosztani.

De szerencsére egy ideje most már itt van nekem Sloane, aki tökéletesen érti ezt a világot anélkül, hogy nyakig elmerülne benne.

– Jól van, addig semmi gond, amíg a sajtó meg nem tudja – mondta. – Mert ha valamire nincs szükséged, akkor az egy médiabalhé a Fashion Week előtt.

– Na ja, azt én sem szeretném, gondolhatod.

Persze tudom, hogy a dolgok nem mindig úgy alakulnak, ahogy szeretnénk.

Mert milyen tevékenység közben tudsz elképzelni?

Vuknak ez a provokatív kérdése még mindig ott visszhangzott az agyamban, és mi tagadás, egyértelműen valami izgató bizsergést éreztem tőle a gerincemben. Ahogy ott ült, kényelmesen elterpeszkedve, széttárt lábakkal, azzal a szenvtelen, de valahogy mégis gúnyos pillantásával, tisztára, mint valami ragadozó, amelyik a vadászat előtt még pihen egy kicsit.

És olyan gondolatokat ébresztett bennem, amilyeneket nagyon nem kellett volna beengednem a fejembe. Még csak egy röpke pillanatra sem.

Hiszen alig ismerem.

Sőt, még csak azt sem tudom, hogy bírom-e egyáltalán.

De valahogy a puszta jelenléte is annyira magával ragadott, hogy totál ösztönösen reagáltam rá, ez egyáltalán nem tudatos döntés kérdése volt.

Kényelmetlenül fészkelődtem a széken, és megint a fürdőszobaajtó felé pillantottam.

– Ayana? – rántott vissza Sloane hangja a jelenbe. – Te hallod, amit mondok?

Pislogva próbáltam magamhoz térni.

– Bocs, nem. Megismételnéd?

– A Luxury Brides interjú! Meg tudod erősíteni, hogy Jordannek is megfelel az új időpont?

– Persze. Megoldjuk.

A Luxury Brides magazin úgy tervezte, hogy ír valami marha hosszú cikket az esküvőnkről. A legjobb emberüket küldik Írországba, hogy a helyszínről tudósítson, előtte viszont még egy előzetes interjút is akarnak.

Már ettől is elkezdtem parázni.

Rövid csend következett, aztán mint derült égből a villámcsapás:

– Figyu, akarod te ezt az esküvőt egyáltalán?

– Persze! Hogy kérdezhetsz ilyet? – nevettem fel a kelleténél kicsit hangosabban.

– Csak mert egyáltalán nem tűnsz lelkesnek, amikor szóba kerül.

Éreztem, ahogy a bűntudat belemar a gyomromba. Azt hittem, ügyesen játszom a szerepem, de Sloane mindent kiszúrt.

Már korábban is kikértem a tanácsát, még az elején, amikor Jordan előállt ezzel az egésszel. Magáról a megállapodás üzleti részéről nem szóltam neki, de a házassággal kapcsolatos kétségeimet megosztottam vele. Úgy adtam elő, mintha nem tudnám pontosan, hogy mit érzek. Hálát – hiszen mégiscsak Jordannek köszönhettem, hogy ennyire befutottam –, vagy igazi szerelmet. Mert persze, fontos nekem, de vajon ez elég?

Sloane azt mondta, hogy a megérzéseimre és az érzéseimre hallgassak, de én inkább megmaradtam a racionalitás talaján. Nem mindenkinek adatik meg az a luxus, hogy mindig követheti a szívét.

– Á, nem is az – mondtam –, csak most annyira összejött minden. A franc sem gondolta, hogy egy esküvő megszervezése ennyi macerával jár. A fülem kettéáll már az egésztől.

Nem hiszem, hogy sikerült teljesen elaltatnom a gyanakvását, de nem erőltette tovább a témát.

– Jól van, ha ezt akarod, akkor minden oké… – Újabb szünet. – De ha beszélni akarsz valakivel, akkor tudod, hogy én itt vagyok. Barátként is, nem csak PR-ügynökként.

Nagyjából ez volt a legérzelmesebb dolog, ami Sloane Kensington száját valaha elhagyta.

És mindjárt éreztem is, hogy nőni kezd a gombóc a torkomban. Próbáltam egy erőltetett mosollyal elütni az egészet, noha tudtam jól, hogy ő ezt úgysem látja.

– Köszönöm, Sloane. Tényleg, nagyon hálás vagyok neked.

A pillanat aztán gyorsan tovaszállt, és még átbeszéltünk pár PR-os kérdést, majd kinyomtam a telefont. A keleti parton már éjfél is elmúlt, de Sloane-nál ez nem számított. Ő éjjel-nappal dolgozott.

Épp arra gondoltam, hogy belenézek az e-mailjeimbe, amikor hallottam, hogy Vuk elzárja a zuhanyt.

A pulzusom egyből az egekbe szökött, és mindjárt le is vettem a szemem az ajtóról, amint hallottam, hogy nyílik, nehogy azt higgye, hogy azt vártam, előbújjon.

A szemem sarkából láttam csupasz bőrét, pedig nagyjából úgy bámultam a telefonomat, mintha az lenne a legérdekesebb dolog a világon.

Illetve próbáltam úgy bámulni.

Vuk lehajolt, hogy kivegyen valamit a bőröndjéből. A hátizmai megfeszültek, ahogy áthúzta a pólót a fején, én meg még pont megláttam egy tetkót a felkarja belső felén.

Vajon mi lehet az a tetoválás? Valami szimbólum, vagy egy idézet, talán egy név, esetleg egy dátum? Nem fogom megkérdezni. Még jó. Pedig veszettül tudni akartam.

Már majdnem feltört belőlem egy bosszús sóhaj, de sikeresen visszanyeltem.

Nem volt semmi viszonyítási alapom ehhez az egészhez, mármint hogy mi ez a hirtelen támadt figyelem iránta, amit éreztem. Nem mondanám, hogy valódi vágy lett volna. Inkább csak egyfajta… kíváncsiság? Érdeklődés? Beteges megszállottság?

Valahol persze mindegy, hiszen ezek mind ugyanannak az érzésnek, ugyanannak a nem helyénvaló érzésnek az árnyalatai.

Mert oké, hogy amit Jordannel csinálunk, az csak érdekházasság, de akkor is milliókat kapok a szerepért, azért, hogy eljátsszam a boldog menyasszonyt. És baszki, nem fogom kockára tenni a terveimet valami ostoba érzés miatt!

– Akkor ezt most hogy csináljuk? – böktem az ágy felé, miután Vuk felöltözött.

Ő megint gúnyos pillantást vetett rám.

Ez egy ágy. Úgy csináljuk, hogy alszunk benne.

– Oké, csak… Mindegy. Hagyjuk!

Azzal dúlva-fúlva bevonultam a fürdőszobába.

Felvettem a pizsamámat, és a következő fél órában én a szokásos haj- és bőrápolási rutinommal voltam elfoglalva, Vuk pedig… tudom is én, csinálta, amit csinált. Valószínűleg azon agyalt, hogy nyírjon ki álmomban.

Egyszerűen nem értem, hogyan lehet egy ilyen pali Jordan legjobb barátja. Jordan olyan könnyed, társaságkedvelő, Vuk meg… ennek pont az ellentéte.

Mindenesetre én felkentem az összes krémemet, megmostam a hajam, be is fontam, és hajtűkkel feltűztem. Majd selyemkendőbe csavartam, és úgy mentem vissza a hálószobába. Vuk az ágy mellett ült, és egy könyvet olvasott.

Szerintem valami krimi volt, már majdnem rá is kérdeztem, de visszafogtam magam.

Mára eleget próbálkoztam. Ő viszont az idő nagy részében bunkó volt velem. Ennyire azért nem vagyok mazochista.

Ha ő nem akar normálisan, civilizált ember módjára beszélgetni, én aztán nem fogom erőltetni.

Bemásztam az ágyba, és hátat fordítottam neki. Piti, tudom, de így legalább nem kellett azon agyalnom, milyen dühítően vonzó, ahogy ott ül azzal a könyvvel a kezében.

Amúgy az életben eszembe nem jutott volna, hogy ő képes szépirodalmat olvasni, bár végül is semmit sem tudtam róla. Még arra a kérdésre sem válaszolt normálisan, hogy szállt be az alkoholüzletbe.

Aztán csak bámultam az órát az éjjeliszekrényen. Fél tizenegy.

Hallottam, ahogy a hátam mögött surrognak a lapok, majd a könyv halk puffanással elérte az éjjeliszekrényt. Egy pillanattal később már éreztem is, ahogy az ágy megmozdul, és egy férfi testének melege árad felém.

Úgy feküdtem ott, mint egy ólomrúd. Attól féltem, hogy ha túl nagy levegőt veszek, a végén még véletlenül hozzáérek.

Pedig az ágy elég széles volt. De ha Vuk a szoba másik végében fekszik, én azt is túl közelinek éreztem volna.

A takaró lágyan siklott a bőrömön, ahogy elhelyezkedett mögöttem.

Erősen összeszorítottam a szemem, és azt kívántam, bárcsak ne ezt a kurta szatén pizsamanadrágot vettem volna fel éjszakára.

Inkább hoztam volna én is egy könyvet vagy a kötésemet. Bármit, ami elvonhatná a figyelmemet erről a bosszantóan hatalmas férfiról, aki most itt fekszik mögöttem, egy ágyban velem.

De mivel nem volt nálam semmi, csak feküdtem ott szorongva, míg végül valahogy csak elnyomott az álom.

VUK

Hajnali három volt, és én még mindig nem aludtam egy szikrát sem, csak bámultam a mennyezetet, és hallgattam Ayana szuszogását.

A teste ellazult, már órák óta ilyen egyenletesen lélegzett. Úgy aludt, mint a tej, én meg majd megvesztem testének közelségétől.

Alapból egy ekkora ágy bőven elég nagy. De most? Szerintem nekem az egész Csendes-óceán is szűk lett volna.

Még mindig éreztem testének melegét.

Még mindig éreztem azt az enyhe kókuszos illatát.

Még mindig éreztem, milyen egyszerű lenne odabújni, átölelni és addig csókolni, amíg be nem nedvesedik, és mindenestül át nem adja magát a vágynak.

Ne! Ezt ne! Fogcsikorgatva lehunytam a szemem, és erőnek erejével próbáltam elterelni a gondolataimat.

Hogy is teljesített a Blackcastle – a londoni focicsapat, amit felvásároltam – ebben az idényben?

Hol is tart a nyomozás a páncéltermi tűzeset ügyében?

Milyen is volt az a tetves hamburger, amit este a szobaszerviztől rendeltem.

Hiába! Semmi sem segített.

Az éjszaka néma óráiban, éjfél és hajnal között, a legsötétebb vágyaim törtek felszínre, és egyszerűen képtelen voltam küzdeni ellenük.

Felé fordultam. A szemem már teljesen hozzászokott a sötétséghez, így tisztán láttam vállának kecses ívét és csípőjének lágy hullámvonalát a takaró alatt.

Olyan közel húzódott az ágy széléhez, hogy attól féltem, le fog esni. Mintha ezzel is csak tudatosítani akarta volna bennem, hogy nem én vagyok a vőlegénye, és soha nem is leszek az. Én itt csak egy pótlék vagyok. Ha Jordan feküdne most itt, bizonyára szorosan egymáshoz bújva aludnának, mint valami hülye vidrapár.

Csak az esküvő utánra tervezik az összeköltözést, de szerintem amikor csak lehet, már most is együtt töltik a legtöbb éjszakát. Jordan házában.

Akinek mindez magától értetődő. Neki meg sem rezzen a lelke attól a gondolattól, hogy minden este Ayana mellett alszik el, és minden reggel mellette ébred.

Ez a gondolat úgy mart belém, mintha késsel szabdalták volna az agyamat. Úgy éreztem, mindjárt megfulladok ebben a sötét szobában.

Szerencsére épp ebben a pillanatban villant fel a telefonom. Egy értesítés. Ez rántott vissza a gondolatok veszettül pörgő spiráljából.

Sean.

Lassan kiengedtem a levegőt az orromon keresztül, és megnyitottam az e-mailt, hátha valami fontos lesz, valami, ami végre megragadja a figyelmemet. Sean sem volt éppenséggel egy hétalvó, ahogy én sem, ez eléggé megkönnyítette az együttműködésünket.

Egyetlen mondatot írt:

Csatoltam a kért fájlokat.

Éreztem, ahogy az elégedettség hullámai megmozdulnak a mellkasomban, és némileg tompítják a bennem tomboló irigységet. Ezért fizettem neki annyit, amiből könnyedén fedezhette egy West Village-i sorház bérleti díját meg a fia taníttatását egy menő magániskolában. Tette a dolgát, méghozzá piszok jól.

Megnyitottam a titkosított dokumentumokat, és gyorsan átfutottam őket. Az egyik Hank Carson aktája volt. A másik az ügynökségét, a Beaumont Model Managementet mutatta be, amely az alapító tulajdonosának, Emmanuelle Beaumont-nak a nevét viselte. Ayana eddigi modellkarrierje alatt végig ezzel az egy ügynökséggel állt szerződésben.

Miután a kocsiban hallottam Ayana beszélgetését az ügynökével, megkértem Seant, hogy szedjen össze nekem mindent, amit csak tud erről a Hankről és a Beaumont-ról. Első ránézésre minden korrektnek tűnt, nekem mégis volt egy olyan sanda gyanúm, hogy itt valami nincs rendben.

Eddig nem foglalkoztam ezzel a kérdéssel, de ahogy meghallottam Ayana hangjában a félelmet, ahogy Hankkel beszélt, úgy éreztem, jobb lesz utánanézni. Egyébként meg ennek az ügynökségnek a múltja annyira makulátlannak tűnt, hogy az már önmagában is gyanús volt. Nem is kicsit.

Két évtizede vannak a szakmában, ennyi idő alatt már össze kellett volna jönni néhány nagyobb botránynak vagy legalább rosszindulatú pletykáknak különböző visszaélésekről. Hiszen mégiscsak a divatszakmában dolgoznak, ahol csak úgy hemzsegnek a szemét stricik.

Szóval vagy az van, hogy Emmanuelle tényleg egy szent, vagy valami irdatlan jó csapatot hozott össze, akik tökéletesen elsikálják a simlis ügyeiket.

Amúgy ez a két fájl csak a kezdet volt. Ezek után jön még pénzügy teljes áttekintése, az ügyfelek átvilágítása, és legfőképp a szívességbankban nyilvántartott számlák áttekintése.

De ezt már személyesen fogom intézni. Seant a gyújtogató ügyére állítottam rá, Ayana ügye pedig az enyém. Ahhoz más nem nyúlhat.

Becsuktam a két fájlt, és épp visszatettem a telefonomat az éjjeliszekrényre, amikor Ayana megmozdult.

Egyből lefagytam.

Valamit motyogott álmában… talán csak képzelődtem, de esküszöm, mintha azt mondta volna, hogy „mogyoróvaj”, aztán átfordult a másik oldalára. Így az arca csak néhány centire volt tőlem.

Moccanni sem mertem, és mielőtt még egy picit is elhúzódhattam volna, éreztem, hogy lába az enyémhez ér, és egy édes sóhaj hagyja el a száját.

Hamvas bőre szinte átégette a pizsamanadrágomat. Mintha nem is lett volna rajtam semmi. A testem ösztönösen reagált, esélyem sem volt gondolkodni. Olyan erővel húzódtam hátrébb, hogy a vállam nekicsapódott az éjjeliszekrénynek, és az éles fájdalom végigszáguldott az egész karomon.

A zajra ő is felriadt.

– Mi történt? – ült fel azonnal, és a hangjában hallottam a pánikot. – Jól vagy?

Felkattintottam a lámpát, és ledobtam magamról a takarót. A pulzusom az egekbe szökött.

Minden rendben.

Mire a lábam elérte a padlót, már fel is kaptam a szobakulcsot meg a telefonomat, és rögtön az ajtó felé indultam.

– Akkor miért nem alszol… – rövid szünet, valószínűleg az órára pillantott – …hajnali fél négykor?

Visszafordultam felé.

Leugrom a konditerembe.

– Fél négykor?

Igen.

A francba! Legszívesebben ott is aludnék, ha tehetném. Nekem mindegy, csak ne legyek a közelében, csak valahogy kiűzhessem az agyamból ennek az érintésnek az emlékét!

Ridegen bámultam rá.

Te aludj csak nyugodtan!

Meg sem vártam a válaszát.

Kirohantam a szobából, és lementem az alagsorba.

A konditermet éjjel-nappal lehetett használni, de ebben az órában rajtam kívül egy lélek sem volt ott.

Ayana most biztos azt hiszi, hogy egy zakkant barom vagyok. Mondjuk nem is téved olyan nagyot, de nem baj. Minél jobban utál, annál egyszerűbb lesz.

Csak egy rosszabb dolog van, mint belezúgni egy olyan nőbe, aki ki nem állhatja a pofádat: ha az illető nő a barátod akar lenni.

Felkaptam két súlyzót. A bőrömön még mindig éreztem a bizsergést, ahol hozzám ért, de nem foglalkoztam vele.

Inkább minden felgyülemlett frusztrációmat beleöltem a kőkemény testedzésbe. Ha Sean most itt lenne, jól lebaszna, hogy nem vigyázok eléggé a testemre, de leszarom! Nem neki kellett egy ágyban feküdnie a legjobb barátja menyasszonyával!

Egy órányi súlyzózás és kardió után végre leállítottam a futópadot, és lerogytam egy padra. A hátamon és az arcomon patakokban folyt a verejték, és a testem szinte lángolt.

De most örömmel öleltem magamhoz a fájdalmat. Mert végre valami más foglalta le a gondolataimat, nem Ayana csipkés hálóruhája. Az edzés alatt sikerült kiűznöm a fejemből azt a képet, de most, hogy leültem kifújni magam, az emlék megújult erővel rontott rám.

A térdemre könyököltem, hallottam, ahogy a vér dübörög az ereimben. A szemközti tükörből saját ádáz tekintetem nézett vissza rám.

A saját tükörképem. Még ennyi év után is fájdalmas volt látni.

Az arcomon az a heg az évek alatt vörösből rózsaszínes fehérré fakult, a nyakamon az égési sérülések pedig lilás rózsaszínre váltottak. A bőröm annyira regenerálódott, amennyire tudott, de nem is a látvány szorította görcsbe a gyomromat.

Minden alkalommal, amikor megláttam magamat, hallottam a sikolyokat. Az orrom megtelt az égő hús szagával. És újra éreztem a fájdalmat, ahogy az arcomba és a nyakamba mar.

Akkoriban még nem volt annyi pénzem, és nem engedhettem meg magamnak olyan menő orvosokat, mint most. De ha tehettem volna, akkor sem tüntettem volna el a hegeimet.

Nekem ez volt a bűnhődés azért, amit tettem: a harag, a bűntudat és a rettegés összezárva egyetlen eltorzult testbe, hogy mindenki jól megbámulhassa. A külsőm figyelmeztetés mindenkinek, hogy tartsa távol magát tőlem, nekem pedig emlékeztető, hogy soha ne felejtsem el, amit tettem.

Még ha Ayana történetesen nem is lenne Jordan menyasszonya, akkor sem lehetne az enyém. Mi két teljesen különböző világból jövünk.

Mégis vannak pillanatok – sőt napok –, amikor úgy érzem, ez nem számít. Mintha ő is része lenne a világomnak. Mintha hozzám tartozna. És most itt van a közelemben, csupán néhány emelet választ el tőle, mintha az univerzum szándékosan dobta volna elém, hogy csak fokozza bennem az őrületes fájdalmat.

Az ajkam keserűen görbült lefelé.

Nagy nehezen elfordultam a tükörtől, beléptem a zuhanyfülkébe, és ezen az éjszakán immár másodszor próbáltam lenyugtatni magam egy jéghideg zuhannyal.

6. FEJEZET

Ayana

Mire másnap reggel felébredtem, Vuk már felkelt, sőt, fel is volt öltözve. Még az is lehet, hogy le sem feküdt újra, nem tudom, mindenesetre az alváshiány egyáltalán nem látszott rajta. A nappaliban üldögélt az asztalnál, kényelemesen kortyolgatta a kávéját, és újságot olvasott, amíg én összekészülődtem. Széles válla és markáns vonásai élesen kirajzolódtak, az inge a gallérnál ki volt gombolva, egy vékony csíkban látszott napbarnított bőre. Fagyos arcvonásain nyoma sem volt fáradtságnak. Nem vesztegettem az időt azzal, hogy jó reggelt kívánjak. A tegnap esti műsora után nem érdemelte meg. Kicsinyes húzás, persze, de már kezdett nagyon elegem lenni ebből az elutasító viselkedéséből. Egy pillanatig sem vettem be, hogy hajnali háromkor hirtelen gyúrni támadt kedve. Egyszerűen csak nem akart a közelemben lenni. Ennyi.

Egy szó nélkül jelentkeztünk ki a hotelből, és ugyanolyan némán tettük meg az utat a reptérre is. Ott az emberei már vártak bennünket, és nem sokkal később a gép már fel is szállt. Irány New York. Próbáltam kordában tartani az émelygésemet, igyekeztem nem kinézni, ahol a felhők is alattunk voltak már. Felszállás előtt bevettem egy enyhe nyugtatót, de beletelt egy kis időbe, mire érezhetően hatni kezdett. Addig is különböző légi katasztrófák és lezuhant gépek roncsainak látványa lebegett a lelki szemeim előtt.

A repüléstől való viszolygásom nem volt teljesen bénító. Még szerencse, különben nem tudtam volna dolgozni sem.

Ahhoz viszont elég durva volt, hogy szép csendben totál kikészítse az idegeimet, hacsak nem volt valaki végig velem, aki tudatosan elterelte a figyelmemet a félelemről. Amikor tizenöt éves voltam, a nagynéném majdnem meghalt egy repülőgép-balesetben. Utána eléggé beleástam magam ebbe a témába, és olyan képeket láttam, amelyek örökre bevésődtek az emlékezetembe. Egy szó, mint száz, ahányszor felültem egy repülőre, meg voltam győződve róla, hogy nem jutok le róla élve.

Vuk viszont totál nyugodtnak látszott. A másik oldalon ült, hátrahajtott fejjel, csukott szemmel. Egy érintetlen pohár pezsgő állt előtte az asztalon, amit a légiutas-kísérő hozott.

– Miért utálsz engem ennyire? – hasított bele a kérdésem a csendbe.

Most mondhatnám, hogy csak úgy véletlenül csúszott ki a számon, de az az igazság, hogy már hónapok óta érlelődött bennem. Márpedig jobb pillanatot el sem tudtam volna képzelni arra, hogy megvitassuk ezt a nehéz kérdést – no meg el is tereljük a figyelmemet a repülésről –, mint amikor hat órára össze vagyunk zárva.

Vuk kinyitotta a szemét, és felém fordult. Az arcáról szokás szerint nem lehetett leolvasni semmit.

Azt hiszed, hogy utállak?

– Miért, nem? – mutattam magunkra. – Folyton kerülsz engem. Ha pedig ez nem sikerül, alig veszel rólam tudomást. Baszki, képes voltál a fél éjszakát a konditeremben tölteni, csak hogy ne kelljen velem egy levegőt szívnod. És ne gyere nekem azzal, hogy te senkit sem kedvelsz! Mert másokkal egyáltalán nem vagy ennyire elutasító, mint velem. – Nagy levegőt vettem, majd így folytattam: – Jó, oké, én nem gazdag családból származom, de most komolyan úgy gondolod, hogy akkor már nem is vagyok elég jó Jordannek? Családi háttér ide vagy oda, mi igenis eljegyeztük egymást, és össze fogunk házasodni. Ráadásul Jordannek te leszel a tanúja. Szerintem az a legkevesebb, hogy egy ilyen helyzetben civilizáltan viselkedsz velem is, legalább addig, amíg le nem megy az esküvő, nem?

A frusztrációm megállíthatatlanul ömlött belőlem.

Tényleg rohadtul elegem volt már ebből a csiki-csukiból. És már tegnap is pedzegettem neki a témát, de most, hogy kettesben maradtunk, nem fogtam vissza magam. Úgy éreztem, legfőbb ideje, hogy egyszer és mindenkorra tisztázzuk, mi a franc baja van velem.

Ekkor valami sötét villant jéghideg szemében. Elfordult, és valamit lefirkantott a jegyzettömbbe.

Aztán felállt a helyéről, mire én ösztönösen még jobban belenyomódtam az ülésbe. A pulzusom egyből megugrott, ahogy odalépett hozzám.

Most minek írta le a válaszát ahelyett, hogy simán lejelelte volna? Talán túl messzire mentem? Lehet, hogy meg fog ölni itt és most, a saját repülőjén?

Senki más nem volt velünk, csak a pilóta és a légiutas-kísérő, akik az ő emberei. Kétlem, hogy tőlük sok segítséget remélhetnék.

Vuk ott tornyosult előttem. Olyan magas volt, hogy totál hátra kellett hajtanom a fejem, hogy a szemébe nézzek.

A lélegzetemet is visszatartottam, miközben ő kinyitotta az öklét, és az ölembe dobta az összegyűrt cetlit. Csak azután mertem megfogni és elolvasni, hogy ő átment a másik helyiségbe.

Zihálva bámultam a fekete tintával lefirkantott szavakat.

Vuk ehhez nem fűzött további magyarázatot, én meg nem forszíroztam a dolgot tovább.

Szerintem ha valaki azt kívánja, bárcsak utálna, az talán még rosszabb is, mintha tényleg utálna, de túl kimerült voltam ahhoz, hogy további magyarázatot követeljek tőle, mert egy kőből könnyebb vért fakasztani, mint belőle egyenes választ kicsikarni.

Pár órával később még mindig nem bújt elő a hálóból, én meg ránéztem a bankszámlaegyenlegemre.

Úgy általában nem álltam rosszul anyagilag. Egy átlagemberhez képest igen tisztességesen megéltem a modellkedésből, csak hát az a helyzet, hogy jelenleg pontosan tudtam, mennyi pénznek kellene a számlámon lennie, de nem annyi volt. A kettő között igencsak nagy szakadék tátongott.

Amikor még kezdő voltam, a Beaumont előre fizette az összes költségemet – utazások, szállodai foglalások, portfólió készítése, a szokásos dolgok. Csak hát, mint a legtöbb modellügynökség, ők is azzal mentek bele ebbe a játékba, hogy idővel majd az egészet visszafizetem nekik, úgyhogy évekig voltam az adósuk, mígnem aztán sikerült annyira befutnom, hogy a jól fizető munkák segítségével kimásztam ebből az adósságból. Nagy nehezen.

Utána viszont elkezdtek késni a kifizetésekkel. Folyton találtak valami kifogást, és ha rákérdeztem, hol a pénzem, még nekik állt feljebb, aztán jöttek a mindenféle burkolt fenyegetések. Most is voltak olyan munkáim, amelyek után a pénzt már egy teljes éve hiába vártam. Sajnos a divatszakma nincs rendesen szabályozva. Nagyon sok az ilyen visszaélés, és a modellek nem sokat tehetnek ellene.

És én még a szerencsésebbek közé tartozom, mert van némi megtakarításom, illetve a családom is a közelben él. A legnagyobb problémát viszont a szerződésem jelentette, amely tulajdonképpen megkötötte a kezemet, mert csakis „közös megegyezéssel” lehet megszüntetni. Ha egyoldalúan akarnám felmondani, akkor valami csillagászati összeget kellene leperkálnom nekik. Ennyi pénzt pedig képtelenség összeszedni – legalábbis New Yorkban tuti, ahol minden olyan rohadt drága, a modellkedésből származó pénzek meg ennyire kiszámíthatatlanul jönnek. Most persze egész jól megy a szekér, de ki tudja, meddig lesz még így. Ezért kellett annyira az a pénz Jordantől, hogy kivásároljam magam a szerződésből, meg fedezzem az ehhez szükséges jogi költségeket, és még maradjon egy pénzügyi biztonsági háló is alattam.