Fordította

Tolvaj Zoltán

Eavesdropping on Animals © George Bumann, 2024

© Foreword by Jon Young, 2024

First Published by Greystone Books Ltd.

343 Railway Street, Suite 302, Vancouver, B.C. V6A 1A4, Canada

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

George Bumann: Eavesdropping on Animals. What We Can Learn From Wildlife Conversations, Greystone, Vancouver, 2024

Hungarian translation © Tolvaj Zoltán, 2025

A kötetet tervezte: Karcagi Klára

Nagyapámnak – mindig is te voltál a legnagyobb hősöm.

Édesanyámnak és édesapám emlékének – ti tettetek számomra mindent lehetővé.

Jennynek és George-nak – ti vagytok az elsődleges örömforrásaim és a fő inspirációim. Szüntelenül lenyűgöz, ahogy megmutatjátok nekem a világ valódi csodáit.

Tartalomjegyzék

Előszó (Jon Young)

Bevezető

Első rész: Ráhangolódás a környezetünkre

1. A minket körülvevő hangok

2. Az állati társalgó küszöbén

3. Meghallani egy gombostű koppanását

4. Számító madarak

5. A lényeg a részletekben van

6. Állati érzékelés

7. Emberi érzékelés

8. Tanulás a gyakorlatban

Második rész: Az állatok üzenete

9. Megfigyelés alatt

10. Hullámzó erdő

11. A vadon legrémisztőbb lakója

12. Vészjelek dekódolása

13. Tanuljunk cinegéül

14. Variációk egy témára

15. Farkasordító rejtély

Harmadik rész: Elmerülés a környezetben

16. 1 + 1 = 1000

17. Méhsejt alakú táj

18. Vadészlelés 2.0

19. Hogyan váljunk láthatatlanná? – a csend hídja

20. Az egyéniség elbűvölő ereje

21. Otthonteremtés

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Függelék: Gyakorlatok a mindennapokra

Jegyzetek és bibliográfia

ELŐSZÓ

George Bumann jól bevált természetjáró praktikákat és a kortárs természettudomány modern módszereit kombinálva igyekszik mindenki számára elérhetővé tenni az állathangok megfigyelésének tudósi szemléletét és értelmezési művészetét.

George tehetsége és elkötelezettsége a téma iránt akkor tűnt fel nekem először, amikor csatlakozott egy madárhangokkal kapcsolatos kurzusomhoz Kaliforniában. Nekem csupán annyi volt a dolgom, hogy rámutassak egy-egy résztvevőre, aki beszámolt a terepmunkája során szerzett tapasztalatairól. Hamar világossá vált, hogy George nem is tanítványként, hanem oktatóként válhatna a nemzetközi szintű madár- és állathang-megfigyelői csoportunk javára, amelynek mindmáig a tagja, és azóta is megragadunk minden lehetőséget a közös munkára. Megosztjuk egymással a különféle állatokról készített hangfelvételeinket, reflektálunk az elhangzott dolgokra, miközben izgalmas kérdésekkel bombázzuk egymást. Ez a lelkesedés sarkall mindkettőnket a további kutatásra.

Amikor 2012-ben megjelent a What the Robin Knows: How Birds Reveal the Secrets of the Natural World (Mit tud a vándorrigó – avagy hogyan fedik fel a madarak a természet titkait?) című könyvem a természettudományos ismeretterjesztés egyik szaktekintélye, Dan Gardoqui jóvoltából, még viszonylag kevés tudományos tény támasztotta alá a megfigyeléseinket. A rá következő évtizedben azonban virágzásnak indult a fajok közötti kommunikáció elemzésének és értelmezésének szakterülete. George tulajdonképpen ott folytatja ezt a könyvet, ahol bő egy évtizede én befejeztem az enyémet. Öreg természetjáró mesteremtől kapott praktikáimat keresztezte a jelenlegi legkorszerűbb technikai eszközökkel, és bioakusztikai műszerekkel végzett méréseivel teljesen új szintre emelte az állathangok megfigyelésének tudományát.

George soha nem tartott attól, hogy a többi szakértővel megossza legújabb elméleteit, hogy a saját és mindannyiunk közös meggyőződését elmélyítse a vizsgálati alapelveiben. Szakterületünk tradicionális tudású tekintélyeivel folytatott egyre bővülő eszmecseréjének, tudományos kutatásokból levont következtetéseinek, illetve közvetlen megfigyeléseinek és terepgyakorlatának köszönhetően egyre csak gyarapszik a madarak és egyéb állatok nyelvének megértésével kapcsolatos tudásunk. Mindezen túl George arra is elkötelezte magát, hogy megossza az így szerzett tudását, és mindenkivel megértesse, hogy az állatok közötti kommunikáció dekódolása mindenki számára hasznos lehet: a hadseregben szolgálatot teljesítő katonáktól a rettenthetetlen utazókon és tereptúrázókon át olyan hétköznapi egyénekig, akik csupán szorosabbra akarják fűzni kapcsolatukat a tágabb értelemben vett otthonunkkal.

George tanulási folyamatának különböző állomásai, kutatásainak eredményei és sokrétű tapasztalata mind bele vannak foglalva ebbe a roppant olvasmányos könyvbe. A Fültanúként a vadonban kiváló ugródeszkát nyújthat minden olvasónak, aki szeretne jobban elmerülni az emberi nyelven túlmutató kommunikáció különböző formáiban. Ez nem kizárólag a madarakra vonatkozik – például a Yellowstone Parkban gyakorta előforduló és bőséges „szókinccsel” rendelkező hollókra, amelyek beszéde különösen nagy értelmezési kihívást jelent számunkra –, hanem számos egyéb egzotikus és közönséges állatfajra is. Valós tapasztalatok révén szerzett mély bölcsességével George egy hosszú utazásra hív bennünket, amely során átlépjük egy ősi birodalom küszöbét, és hirtelen azt vesszük észre, hogy külső megfigyelőből – azaz idegenből – egyszer csak családtaggá váltunk, miután bemerészkedtünk távoli rokonaink, a többi élőlény territóriumába, akikkel közösen lakjuk ezt a sokszínű világot. Ez az utazás egyben életre szóló átalakulást jelent. Miután a Kedves Olvasó magába szippantja a könyvben található tudást, teljesen másképp fog gondolkodni a természeti környezetről – még akkor is, ha csupán a saját kiskertjébe lép ki egyet levegőzni.

JON YOUNG

BEVEZETŐ

Kint ólálkodik egy farkas. Bár nem látom vagy hallom, a vadon élő ragadozó bizonyosan itt járkál a közelben. A kérdés az, hogy miféle farkas, és hogy pontosan merre kóborol. Ahogy telnek a percek, egyre jobban érzékelem a jelenlétét. A Canis lupus nincs itt a közvetlen közelemben, de nem is lehet távolabb úgy két-háromszáz méternél kelet felé. Folyamatosan érkeznek az erre utaló jelek. Ahogy múlnak a másodpercek és a percek, egyre világosabbá válik számomra, hogy a farkas, sőt, talán egy egész falka, itt van valahol a dombon túl, a Yellowstone Nemzeti Park helikopterleszállója mögött, és folyamatos mozgásban van.

December 11-e van. Körbevesz a világ első nemzeti parkjaként jegyzett Yellowstone jéggé fagyott síksága. A borongós téli égbolt alatt a talaj a hó és a sivatagi zsálya szürkésfehér árnyalataiban ragyog. Még nem sikerült kiszúrnom a farkast. Jelenleg sem precíz nyomkövető műszerekre, sem más megfigyelők éles tekintetére nem támaszkodhatok. Kíváncsian várok. Vajon épp most zajlik a Yellowstone Canyon Falka idei első átvonulása a park északi területén? Ha igen, vajon mekkora létszámú a falka? Sokasodnak bennem a kérdőjelek. Reggel van, 8 óra 21 perc. Miközben kiélesedett érzékszervekkel figyelek, csupán egyetlen dologban vagyok biztos: a farkas – vagy a falka – jobbról balra halad a Gardner River folyása mentén, körülbelül nyolc-tíz kilométer per órás sebességgel. Honnan tudom ezt?

Onnan, hogy egy hangos kojot, azaz prérifarkas előre szétkürtölte a szürke farkas jelenlétét. Könnyen figyelmen kívül hagyhattam volna, csupán értelmetlen háttérzajnak minősítve vészjelző ugatását. Sajnos mi, emberek többnyire csukott szemmel és süket füllel reagálunk a körülöttünk zajló állati kommunikáció hangjaira, értelmetlen lármának bélyegezve a párbeszédet. Pedig csupán azért nem értjük a vadon dialógusait, mert túl sokáig kivontuk magunkat alóla.

Különféle organizmusok csoportjai, élőlények teljes közösségei kommunikálnak egymással összetett módokon évmilliók óta. És e kommunikáció részleteit megfejteni olyan, mintha belépnénk az első közösségi média platformjára, egyfajta ősi Facebookra vagy Twitterre. Ez az eleven közösségi háló sosem alszik. Aktív az év háromszázhatvanöt napján és a nap huszonnégy órájában, miközben hangsebességgel terjednek az üzenetek. A vadállatok diskurzusai túlmutatnak a város és a vadon közötti megosztottságon, áthidalva az élőlények különböző fajai, nemzetségei, családjai, rendjei és osztályai közötti távolságokat. Az énekesmadarak figyelik a mókusokat, a mókusok fülelnek a hollókra, a hollók egyszerre hallgatják a tücsköket és a szarvasokat, és végül mindannyian azt lesik, vajon mi a békák mondanivalója. És ez még nem minden. A sorozat minden láncszeme között vannak olyanok, akik – miközben szívükön viselik a közösség sorsát – kissé háttérbe húzódva végzik a saját napirendjüket. Ők a titokzatos gondolatolvasók és jövendőmondók, a néma megfigyelők, akik előrejelzik a várható veszélyt. A környéken mindenki részese ennek a kollektív hangulatnak, ennek az állandó rezgésnek. Mindenki, kivéve az embert.

Ha az átlagember néha oda is figyel a természet hangjaira, akkor is leginkább csak a hajnali kórusként emlegetett társalgást veszi észre – a zajos lármát, a látszólag rendszertelen trillázást, füttyögést és károgást, ciripelést és kukorékolást, csicsergést, bőgést és sikoltozást –, amely úgy tűnik, nem szól másról, csak arról, hogy a legszebb álmainkból felébresszen minket. Hány és hány ablak csapódik ki ilyenkor, miközben árad a szobából az emberi káromkodás, hányféle tárgy röpül ki ilyenkor az ablakon egy-egy gyanútlan madárra, aki csupán a párját szólítja egy röpke randevúra. Vannak, akik ilyenkor dühösen beteszik a füldugót, vagy fejüket mélyen a párnába fúrják, és vannak olyanok, akik visszavonulnak a hangszigetelt, személyes kis oázisukba; ahogy az egyik barátom a luxuskocsijába, amely automatikusan felhangosítja az utastérben az andalító zenét, hogy elnyomja a külső, környezeti zajokat. Elég sokat fáradozunk azon, hogy megszűrjük és kontrolláljuk, mi juthat be a fülünkbe és az elménkbe. És miközben így cselekszünk, csak ritkán tekintünk úgy az állati zajokra, hogy – valódi lényegük szerint – természetes kommunikációként fognánk fel őket.

Még aznap este kiposztoltam a közösségi hálóra, hogy a Canyon Farkasfalka a város közelében jár. Egy túravezető barátom egyből reagált rá – reggel ő is kint volt egy csoporttal, és látták a vonuló falkát a Gardner River hídjához közel, Mammoth Hot Springstől keletre a folyó mentén, mindössze három és fél kilométerrel feljebb a tartózkodási helyemtől. Reggel nyolc óra körül veszítették őket szem elől, ahogy a falka folyásirány mentén közeledett felém.

Bár elégedett voltam a hírrel, nem igazán kellett volna külső megerősítés, hogy a sejtésemet beigazoltnak tekintsem. A turistacsoport reggeli találkozása a falkával ugyanis egyértelműen bele volt kódolva a táj szerkezetébe. A jelzéseket nem a mobiltelefonokat összekötő térerő közvetítette, nem bicskával faragták bele a fák kérgébe, hanem hangok formájában szereztem róluk tudomást. Ha ti is ott álltatok volna mellettem, megpróbálva értelmezni az árulkodó jeleket, biztosan érzékeltétek volna a ragadozók közeledtét.

Ezen a ponton felmerülhet benned, kedves olvasó, hogy talán eltúlzom az eset jelentőségét. Hogyan lehettem ennyire biztos benne, hogy milyen állat, milyen távolságból és milyen irányból közeledik? Kissé légből kapottnak tűnik, nem igaz? Vagy tényleg igaz, hogy az egyszerű emberi megfigyelő belebújhat Doktor Dolittle cipőjébe? Hozzáférhet az eleven, lélegző térfigyelő kamerák felvételeihez? Valóban képesek vagyunk az első sorból csodálni a természet vad színpadán lezajló rejtett drámákat? Amint látszik, egészen biztosan.

A sarkalatos nyom, vagyis hangjelzés, amely aznap reggel egyértelműen közvetítette számomra a falka jelenlétét, nem más volt, mint a prérifarkas sajátos üvöltése. Egy speciális hangjelzés, amit a kojot különösen ezekre az alkalmakra tartogat, mintha egyenesen azt üvöltené: „Farkas!!”

Te is végezhetsz ehhez hasonló vadfelderítéseket, akár a saját környezetedben, bármelyik utcában, ligetben vagy városi parkban. Amint megtanuljuk, hogyan hangolódjunk rá a körülöttünk lévő állatok beszédére, már nem fog számítani, mennyire különböznek tőlünk. Egészen elképesztő a párhuzam aközött, amit, mondjuk, a teraszon lustálkodva vagy az ablakon kinézve a reggeli kávé kortyolgatása közben tapasztalhatunk, és aközött, amit távoli helyeken, például a Yellowstone Parkban vagy az afrikai szavannán látunk. Egy egzotikus utazásra való felkészülésünk akár egy háztömbön belül is elvégezhető, ha semmi másra nem támaszkodunk, csak a puszta érzékszerveinkre.

Bár a világ biológiai sokféleségének feltárására való képességünk óriási ugrást tett az utóbbi időben, hála a kiváló minőségű helymeghatározó eszközöknek, a fejlett optikai és hangrögzítő berendezéseknek, adatbázisoknak és a mesterséges intelligenciának, tulajdonképpen semmi szükségünk nincs ezekre a bonyolult kütyükre, hogy elmerüljünk a természet rejtelmeiben. A körülöttünk nyüzsgő élővilág eseményeiben akkor is részt vehetünk, ha otthon hagytuk a készülékeinket, vagy lemerült az akkumulátorunk, sőt, akár még hatékonyabban elmélyülhetünk így, mint a technológia szűrőin keresztül. Mindez azok számára sem lehetetlen, akiknek érzékszervi képességei elhalványultak a kor előrehaladtával, vagy kellő igénybevétel híján kissé berozsdásodtak, hiszen a természetre való ráhangolódási képességünk velünk született, és egészen elképesztő, hogy azok az emberek, akik valamilyen fogyatékkal rendelkeznek, például látás- vagy halláskorlátozottsággal, sokszor még minket – úgynevezett egészségeseket – is gyakran lepipálnak a külvilágban való tájékozódás és az anyatermészet csodálata iránti tehetségükkel.

De ahogy elkezdjük tanulmányozni a háziasítatlan szomszédainkat, rögtön rájövünk, hogy ők is figyelnek minket. Az állatok ugyanúgy rengeteg kis apróságot megjegyeznek és megosztanak maguk között, mint mi, és nem ám a szomszédról, a rokonainkról, hanem személyesen rólunk. Tekintsünk úgy a vadon élő állatok csevegésére, mint a szomszédmegfigyelés egyik alternatív módozatára; egyfajta ősi adathalmazra, kezdetleges „big data”-ra. Bár az állatok nem rögzítik internetes tevékenységünket, sokkal kifinomultabban érzékelik a mi jelenlétünket, mint azt valaha gondolnánk. Ahogy a róluk alkotott képünk elkezd megváltozni, egyre inkább ráérzünk, hogy ezek a nem emberi entitások hogyan észlelik a valóságot, és amint felfogjuk, hogyan látják a világot és azon belül minket, a saját világlátásunk is elkezd átalakulni.

Az emberi és nem emberi szférák találkozásakor izgalmas dolgok történnek. Például ha egy olyan különc és individuális, nem emberi teremtménnyel kerülünk szembe, mint a holló, amely kifakult faroktollazattal telepszik le mellénk egy padra a parkban, vagy a szarvasünő, aki éjjelente odasettenkedik a kertük hátsó kapujához egy apró bemetszéssel a fülén; ilyenkor egészen fantasztikus – a teljes lényünket felforgató – élményben lehet részünk, és idővel felismerjük, hogy ezek a látszólag távoli társaink nem sokban különböznek tőlünk, sőt, sokkal inkább hasonlítanak ránk. Nézzük meg, milyen vehemensen védelmezik a borjaikat, és milyen gyengéden édesgetik magukhoz a párjukat. Figyeljük meg, hogy a környezetünkben élő teremtmények milyen nagymértékben támaszkodnak a közösségre, betartva saját klánjuk és nemzetségük törvényeit. Noha sorsuk jelentősen függ az adott élettér sajátságaitól, ők ösztönösen az őseik kitaposott nyomdokain járnak.

A puszta tény, hogy megtanultam hallgatni az élővilág szavára, mérhetetlenül gazdagabbá tette az életemet mind szülőként és háztulajdonosként, mind pedig művészként és oktatóként, de legfőképp kíváncsi megfigyelőként. Ezzel a lelkesedéssel kérem a kedves olvasót, jöjjön velem egy kalandos utazásra a szürke betondzsungeltől a zöld külvárosi kerteken át a bolygónk vadvilágának legtávolabbi zugaiba. Igyekszem mindegyikbe meghökkentő betekintést nyújtani, miközben izgalmas „leckéim” nyomán talán soha többé nem fog ugyanolyan szemmel tekinteni a saját hátsó udvarára, lármás városi környezetére és a környék lombos parkjaira, ahogyan korábban. A vadon tele van bölcsességgel és viszállyal, bájjal és intrikával. Utazásunk során azt fogja tapasztalni, hogy az élővilághoz fűződő időtlen kapcsolódása révén egyszerre válik nyomozóvá, költővé és a természet lelkes tanítványává.

ELSŐ RÉSZ
RÁHANGOLÓDÁS A KÖRNYEZETÜNKRE

1. A MINKET KÖRÜLVEVŐ HANGOK

Philip kissé döbbent és zavart volt az őt körülvevő csend borzongató változatától, ami hirtelen rátelepedett a belváros szokásos hangzavarára. A madárcsicsergés valósággal visszhangzott körülötte. Korábban még soha nem tapasztalt hasonlót. A szél lágyan susogott a fák között. Bár a csend kissé baljósnak tűnt, és a madárfajokat sem ismerte pontosan, Philip mégis érezte, hogy ez egy különleges pillanat. Mi több, egészen varázslatos pillanat. Hiszen nem egy hegyes-dombos tájvédelmi körzet kellős közepén ücsörgött, csupán az íróasztala mellett a New York-i Brooklynban található lakásában. Olyan messzire tartózkodott a vadontól, amennyire azt csak el lehet képzelni. És mégis, hiába vette körül a hatalmas gigaváros fullasztó betonlabirintusa, ahol minden csupa szikrázó üveg és kemény beton, a madarak olyan szabadon eresztették ki a hangjukat, a trillázó áriákat, mintha a világ legnagyobb koncertcsarnokában sereglettek volna össze. És valóban övék volt egész New York.

Philip, aki szakmája szerint szerkesztő volt egy könyvkiadónál, sokakhoz hasonlóan arra kényszerült, hogy szűk kis garzonlakásában végezze home office-ban a munkáját. 2020 márciusa volt, a koronavírus épp elérte az amerikai partokat, és az egész város karanténban volt. Alig lehetett hallani gyalogos- és autóforgalmat. Olyan érzés volt, mintha beköszöntött volna az apokalipszis. A dermedt csönd rátelepedett az egész városra. A szokásos irodai zajok – zizegő papírok, kattogó billentyűzetek, hangos telefonbeszélgetések – hiányában Philip felfedezett valami egészen új dolgot, amit a nagyvárosi élet zöreje addig elrejtett előle. Mások is észlelték ezt a különleges atmoszférát, és néhányan felfedezni vélték benne a World Trade Center elleni szeptember 11-i támadások utáni kísérteties csend visszhangjait. Philip tartott egy kis szünetet. Ellökte magát az íróasztaltól, hátradőlt a székben, lehunyta a szemét, és hallgatózni kezdett.

Philiphez hasonlóan – lerázva a munkahelyi taposómalom teendőit – akkoriban sokan felfedeztünk olyan dolgokat, amelyek mindvégig el voltak rejtve a szemünk elől. Nem New York volt az egyetlen hely, ahol ez lezajlott; rengeteg emberrel megtörtént szerte a világban, miközben mások csak falták a Netflix-sorozatokat, pörgették a COVID-helyzetről szóló híreket, vagy távmunkában, egy szál szakadt melegítőben, vagy még alulöltözöttebben, zilált hajjal, állandó koffeintúladagolással léptek be az online Zoom-konferenciákra, megpróbálva ignorálni unatkozó gyerekeik dörömbölését rögtönzött irodájuk ajtaján. Zajlott tovább az élet – legalábbis a külső tényezők szerint.

Az állandó nyüzsgés, a tülekedő forgalom és az emberi tevékenység teljes felfüggesztése jóvoltából – amit egyes szociológusok antropauzának neveznek – az állatok a többségünk által ritkán tapasztalt módon élték az életüket. Vaddisznók csörtettek a római Colosseum mellett, az egykor Bangalore-ként ismert megacity, az indiai Bengaluru külvárosában pedig leopárdok kutattak könnyű zsákmány után. A San Francisco-öböl térségét gyötrő zajszennyezés megszűnése lehetővé tette a fehérkoronás verébsármányok számára, hogy szó szerint egy egészen másfajta hangszeren zenéljenek. Mivel nem kellett túlharsogniuk a zsúfolt utcai árusokat, a dudáló taxikat és az építkezési munkálatok zaját, hogy körülhatárolják a territóriumukat és odavonzzák a társaikat, így egészen finom és lágy, a korábbinál sokkal cifrább és szebb dallamokat énekeltek. Odahaza, Yellowstone-ban, miközben a családommal a New York-i Long Islanden rekedtünk, vadőr barátaink arról számoltak be, hogy az országút mellett farkasok vadásznak csoportosan, a parkolóban grizzly medvék alszanak, és éjjel-nappal bölények heverésznek az utak szélén.

Képzeld el, milyen dolgokat látsz és hallasz majd, amikor ismét visszatér a csend. De igazából nem is muszáj megvárni, hogy újra eljöjjön az a nap. Próbáld meg itt és most megrostálni az észlelés különböző rétegeit. Mikor léptél ki utoljára a lakásból, hogy csak úgy fülelj egy kicsit, odafigyelve a környezet hangjaira? Lazulj el egy pillanatra, és képzeld el, hogy valami váratlan, szokatlan dolgot észlelsz kint a szabadban, az otthonodhoz közel. Előfordulhat, hogy ezt csak hétvégén vagy a csúcsforgalom órait követően tudod kivitelezni, mindenesetre tegyél egy próbát. Ki tudja, talán végre meghallod az állatok beszédét, amire eddig soha nem figyeltél fel. A békák brekegésére az árokparton vagy a mókusok csacsogására a fák dús lombjában.

Egyszerre tűnhet izgalmasnak és zavarónak, amint megnyitjuk érzékszerveinket egy tágabb világ felé. Elsőre az elég nagy testű, kellően harsány és hangos élőlények ellopják majd a figyelmünket – mint például a bömbölő aligátor egy golfpálya tavában vagy a károgó arapapagáj a Costa Rica-i dzsungelben –, de nem szabad figyelmen kívül hagynunk a csendesebb, némileg visszafogottabb hanghallatókat. A közös állatkórusban minden apró hangnak nagy szerepe van – sok ahaélményben és fontos felismerésben lehet részünk a kisebb termetű, szelíd, olykor zord és rejtőzködő élőlények által. Gondolj arra, hogy az előbb hallott béka vagy mókus, mondjuk, egy kígyó, egy bagoly vagy valami még izgalmasabb, váratlanul felbukkanó erdei lakó jelenlétéről árulkodik.

Ne zárj ki semmit, fogadj be minden neszt. Még akkor is, ha a teljes hangtartomány emberi eredetű zajokat is tartalmaz. Ezáltal még jobban fel tudod mérni, milyen valódi körülmények között is élnek vad szomszédaink. Nem tudják kikapcsolni a mesterséges zajokat, így az életük szó szerint azon múlik, hogy milyen mértékben képesek kiszűrni és szelektálni az őket körülvevő hangok teljes skáláját. Az ő világukban egy halálos ragadozó fenyegetését jelző vészriasztás nem választható el a mellettük elrobogó teherautó zajától; és az a bizonyos ragadozó talán pont ezt a hangcsapdát használja ki, hogy álcázza a közeledését, és egyre közelebb kerüljön a zsákmányhoz.

Nyitott figyelmünk által egyre tudatosabban kezdünk el majd gyönyörködni a minket körülvevő hangpanoráma részleteiben, akár a nyugodt percekben, akár azokban a kényszerű, zavaró pillanatokban, amikor valaki váratlanul bekopogtat a lakásunk ajtaján. Ami az állatok közlésrendszerének konkrét részleteit és a természet dialógusainak valódi értelmezését illeti, mindjárt azokra is kitérünk. Nemsokára eljutunk odáig, de egyelőre szánj egy pillanatot arra, hogy elmerülj egy kicsit a jelenben, ahogy Philip tette a nagyvárosi karantén idején, és élvezd az önfeledt hallgatózás izgalmát.

2. AZ ÁLLATI TÁRSALGÓ KÜSZÖBÉN

Az állati társalgással kapcsolatos első élményeim egészen kiskoromból fakadnak. Épp az egyik „éjszakai expedíciómon” voltam a fél hektáros pázsitunkon, New York állam északi részén, amikor a reggeli harmattól csillámló pléd takarásában váratlan hangokra ébredtem. Akkoriban még nem volt túl nagy ornitológiai tudásom, de egy madarat mindig biztosan felismertem: az amerikai vándorrigót, amely rendszerint csapatostul jelent meg az otthonunk körül. Általában elégedettnek tűntek a lenyírt gyepen szökdécselve, miközben kötélhúzásba bonyolódtak a földből előmászó gilisztákkal. De aznap reggel hatalmas felhajtást rendeztek a kertünkben valamilyen számomra ismeretlen és láthatatlan dolog miatt. Őrülten ugrándoztak, és nagy lármával csiripeltek.

A félhomályban észrevettem a szomszéd borzas fűzfáján lévő rigófészket, így tovább bámészkodtam. Hamarosan kiszúrtam a fészekben terpeszkedő feketeséget; alakja nőttön-nőtt, mint egy sötéten irizáló léggömb, majd hirtelen szárnyat bontott egy termetes varjú formájában, amely a csőrében egy fészekből lopott madárfiókát tartott. Miközben a tolvaj röptét figyeltem, láttam, ahogy a kis rigófióka parányi, narancssárga talpai rúgkapálnak a levegőben, mielőtt a varjút elnyelte a derengő hajnal.

Néhány sikoltozó vándorrigó még követte a varjút egy darabig, de már nem volt mit tenni. Lefutott játszma. Mire a dráma véget ért, észrevettem, hogy görcsösen markolom a pokróc sarkát, és zihálva kapkodom a levegőt. Az udvarunk hátborzongatóan üresnek tűnt hirtelen, mintha összezsugorodott volna. A vándorrigószülők összetörten méregették az üres fészket. Ez az eset számomra is fordulópontot jelentett. Az egész epizód maximum harminc másodpercig tartott, de most, négy évtizeddel később is élénken él az emlékezetemben. Fogalmam sem volt akkor, hogy miért lármáznak azok a madarak, de tisztán emlékszem, ahogy határozottan átragad rám a rettegésük. Nem sokkal később pedig lenyűgözött, hogy ezeknek a szabadon röpdöső lényeknek, akiket addig alig vettem észre, milyen önálló, autonóm az életük. Napjaik teljesen más félelmekkel, szükségletekkel, hajtóerőkkel és emlékekkel teltek, mint az enyéim, mégis valamiképp párhuzamban álltak a saját életemmel.

Bármennyire is sorsfordító volt az előbbi jelenet, a rákövetkező évtizedek mégis egyfajta bűnbánattal teli tévelygéssel teltek. Vidéken nőttem fel, ahol többnyire a halászó-vadászó életmód volt az uralkodó, és ami eléggé behatárolta a lehetőségeimet abban, hogy az ember mit tehet vagy nem tehet a szabadban. Például az a gondolat, hogy sétáljunk egyet – pusztán azzal a céllal, hogy madarakat bámuljunk, és füleljünk –, abban a közegben teljesen ismeretlen volt. Az adott lehetőségeken belül igyekeztem mindent megtenni azért, hogy háttérbe söpörjem a gyermekkori, fűzfán látott jelenetet. Megszállottan horgásztam, megtanultam csapdát állítani a vadaknak. Puskával és íjjal vadásztam, oly nagy elánnal és sikerrel, amit sok hivatásos vadőr megirigyelhetne. Röviden: megtanultam, hogyan váljak halálos fegyverré a természet törvényei között, miközben végig azt éreztem, hogy egyre távolabb sodródom valaminek a lényegétől, amit legbelül éreztem, csak nem bírtam kellően megfogalmazni.

Másrészt azt bátran kijelenthetem, hogy nagy hasznomra vált az erdőben töltött idő. Számtalan leckét kizárólag ott lehet megtanulni. Belém vésődtek egyszerű, de alapvető magatartásminták és viselkedési alapelvek. Séta közben a talpamat óvatosan helyezem a talajra a céltalan, esetlen léptek helyett (hogy elkerüljem a gallyak reccsenését és a kavicsok rugdosását), az erdő széléhez érve pedig mindig megállok, és a fák sűrűjéből körbenézek, mielőtt kilépnék a tisztásra. Mozgás közben a táj elemeit, vagyis magát a terepet használom arra, hogy elrejtsem a haladásom útvonalát. Ha nyílt hegygerinceken és szabad mezőkön átvágva közlekednék, azzal csak azt érném el, hogy az őzek szétrebbennének, a jávorszarvasok és a vadpulykák pedig már kilométerekről vészriadót fújnának. Mindig ellenőrzöm a szelet. Nem is egyszer, hanem minél gyakrabban. Azt hiszem, amikor vadász voltam, tulajdonképpen a széljárás irányította az egész életemet. Úgy kell gondolni ezekre az íratlan szabályokra, mint egyfajta természetes etikettre. Képzeld el, hogy egy előkelő vacsorán vagy, és véletlenül rossz evőeszközt veszel kézbe; a protokoll megszegése rögtön feszültséget okoz, és ez az elbaltázott tett lehetőségek elszalasztását eredményezi.

Annak ellenére, hogy sokféleképpen „elállatiasodtam”, hogy megszállottan hajszolhassam a vadakat, hazugság lenne kijelentenem, hogy boldog és elégedett voltam. Épp ellenkezőleg: a természet mélyebb megértésére vágytam. Kiábrándultságomra csak rátett egy lapáttal, hogy a rokonaim és a példaképeim többsége voltaképp be sem tette a lábát az erdőbe a vadászidényen kívül. Nekik talán nem voltak vándorrigóélményeik? Kénytelen voltam elgondolkodni saját szerepemen: számos élőlény számára én lettem a végzet, a nagy Kaszás. Mindez egyre inkább óriási baklövésnek tűnt. De sajnos, akkoriban nem volt más ösvény előttem, és nem akadtak tanítóim a láthatáron.

Az viszont a napnál is világosabb volt, hogy elválaszthatatlanul vonzódom a vadon élő állatokhoz, akikkel mindenáron társalogni szerettem volna. Bőven azelőtt, hogy a YouTube vált volna a tudás elsajátításának globális szinonimájává, nekiálltam felkeresni az ország legjobb állathangutánzóit; többek közt az állathang-imitátorok egyik legjobbikát, New York állam regnáló pulykahívóbajnokát, aki több versenyen bizonyította tudását, és harcedzett kacsacsalógató hírében állt. Nagyapám jó barátjaként kedvesen fogadott; megtanított a libahívás fortélyaira, a hangutánzás árnyalatainak finomságaira pont úgy, mint egy zenetanár, aki szaxofonra vagy klarinétjátékra oktatja a nebulóit. Nem a madarak voltak a kizárólagos célpontjaim. A szarvasok és egyéb erdei állatok, például a rókák és a mosómedvék sem kerülték el a hangutánzó képességem fejlődésének jól hallható állomásait. Később arra is rájöttem, hogyan csalogassam magamhoz Észak-Amerika legnagyobb rágcsálóját, a hódot. Saját hangszálaim használatán túl fából, csontból, műanyagból, kőből és gumiból is készítettem speciális eszközöket, amelyek segítségével több mint kétszáz állatfajra kiterjedt a hangutánzó repertoárom. Teljes megszállottja lettem ennek a műfajnak. Minden ebbe fektetett munkám és erőfeszítésem végül New York állam nagy múltú fővárosában, Albanyban hozta meg a gyümölcsét.

Huszonegy éves voltam, és előtte még sose jártam az ország ezen részén. Aggódtam, hogy eltévesztem majd a New York államot átszelő autópálya, a State Thruway lehajtósávját, mivel a szélvédőn kopogó esőből végül teljes felhőszakadás lett. De én folytattam az utam rendületlenül, hogy részt vegyek egy igen fontos rendezvényen, amit valami félhomályos, alacsony belmagasságú konferenciateremben tartottak egy harmadosztályú hotel alagsorában, ahol a lehangoló, sötétbarna lambériafalak szinte agyonnyomták az embert. Átutaztam a fél államon, hogy eleget tegyek a komoly küldetésnek: pulykahangokat adjak ki a torkomon néhány, a színfalak mögött ülő vadászkalapos férfi előtt. Ez volt a Nemzeti Vadpulyka Szövetség (National Wild Turkey Federation) által rendezett New York Állami Pulykacsalogató Bajnokság (New York State Turkey Calling Contest) első fordulója. Jól hallottátok, bizony, létezik ilyen verseny.

Mielőtt a versenyen sor került volna a fellépésemre, körbejártam a sivár kis termeket, átvergődtem a vadász- és terepruhákba öltözött emberek tömegén, akik a csalisípokkal, vadászkürtökkel és egyéb kacatokkal megrakott asztalok fölé görnyedtek. Végül hallottam, ahogy a konferenciateremben elhangzik a sorszámom. Felléptem a színpadra, és elfoglaltam a megfelelő pozíciót a közönség előtt. A konferanszié közel hajolt a mikrofonhoz, és krákogó, monoton hangon bejelentette a műsorszámomat: „És most pedig, hölgyeim és uraim, következzen a… Pulykatyúk rikoltása!”

Éreztem, ahogy a hátam mögött – egy behúzott függöny takarásában – lesben ülnek a bírák, kezükben pontozótáblával. Gondosan megigazítottam a számban a csalisípot. Ez a hangutánzó eszköz nagyjából akkora, mint egy szentségi ostya, de egy speciális, rugalmas latexbevonat borítja, ami arra az orvosi bokafixre hasonlít, amivel a sarkunkra nőtt vízhólyagot szokás eltakarni. Az egész síp alakja leginkább egy pesszáriumra hasonlít. Szakszerűen megfújtam az eszközt, életre keltve a valaha hallott legércesebb rikoltásomat, amit előtte hónapokig gyakoroltam. Ezután felharsant a tökéletes „ágról csalogató” dallamom, majd egy „izgatott nászrikoltás”. Ezt követte a rikoltozó „gyülekezőhívás” és egy „landolási trilla”. Aztán – pár visszafogott és vészjósló „rut-rut-rut” után – belekezdtem a „dandalu” kezdetű profi dandalgásomba, hogy a végén – egyéb improvizatív jellegű mordulások után – egy hosszan kitartott gurgulázással zárjam a produkciómat. Kedves olvasóm, ha téged is megrémiszt a gondolat, hogy a gyereked esetleg trombitálni akar, vagy elkezd dobolni, netán gyötörni kezdi a hegedűt, vagy – ne adj isten – egy öblös skótdudára fájna a foga, akkor – mielőtt előre befognád a füled, és szentségelni kezdenél – gondolj bele, hogy mindez semmi ahhoz képest, amit egy lelkes és feltörekvő pulykacsalogató-tanonc képes művelni a nyugodt otthonod csendes falai közt gyakorlás címszó alatt.

Végül második helyezést értem el a nyílt bajnokság amatőr divíziójában, és egy szép trófeával tértem haza. Aranyozott serlegem tetején egy jókora műanyagpulyka díszelgett. Emellett hazavittem a legjobb hangintonációért járó kitüntetést is az úgynevezett „természetes hang” kategóriában – a verseny ezen szakaszában minden mesterséges hívóeszköz használata tilos, csak a saját hangszálaidra támaszkodhatsz. Ám az egész élményhalmazból minden trófeánál vagy plecsninél hasznosabb, és sokkal emlékezetesebb tanulsággal távoztam: rájöttem, hogy az efféle megmérettetések milyen röhejesek.

Elsősorban azért, mert – tudtommal – élő pulykák soha nem kaptak meghívást a zsűri sorai közé. Másodsorban meg azért, mert a legtöbb résztvevő szerint is egy igazi pulyka sosem nyerhetne egy ilyen versenyen. A valódi pulykák kizárása és a hiteles véleményük teljes mellőzése számomra hatalmas mulasztásnak tűnt. Mit reagáltak volna maguk a pulykák a verseny egy-egy pillanatában? Bevallom, gőzöm sincs róla. Az egész esemény arról szólt, hogy az emberek szerint vajon hogyan viselkedik egy pulyka, miközben mi azon igyekszünk, hogy a vacsoraasztalunkra csalogassuk őket. Pár évvel a verseny után találtam egy cikket a Washington Post hasábjain, amelyben interjút készítettek Maryland állam bajnokságának egyik bírójával, aki egyértelműen kijelentette: „Ha túl hosszú ideig hallasz igazán jól artikulált, hibátlan rikoltozást, akkor mérget vehetsz rá, hogy az egy hangutánzó vadász, nem egy igazi pulyka. A valódi pulykák túl sokat hibáznak.”

Na várjunk csak! Álljunk meg egy szóra. Túl sokat hibáznak? Tehát szerintük egy pulyka sosem azt mondja pontosan, amit valójában mondani akart? Nem olyan ez, mintha beugranánk egy gyorsétterembe, ahol rendelünk egy hamburgert sültkrumplival, mire előugrik egy fickó a paraván mögül, és közli: „Jaj, nem! Nem így kell hamburgert és sült krumplit rendelni! Épp most kértél egy fogkefét és egy varrógépet…” Hogy micsoda? Na persze! Szóval nem véletlen, hogy az első pulykahívó versenyem volt egyben az utolsó, majd azonnal nyugdíjba vonultam.

Azért kezdtem el a saját hangszálaimon kívül különféle sípokkal és berregőkkel utánozni az állati társalgás menetét, hogy felfogjam, mit is akarnak mondani ezek az élőlények, de ehelyett úgy éreztem, egyre távolabb sodródok a vadon élő teremtmények valódi közlésfolyamatától. Tudtam, hogy rossz irányból közelítem meg az egészet. A verseny csak arra volt jó, hogy megmérkőzzek a többi pulykahang-imitátorral, de ez semmit nem tett hozzá a madarak megértéséhez. A pulykák viselkedésének valódi mélységeit szerettem volna kifürkészni és megismerni úgy, ahogy ők maguk is megtapasztalják. Azt szerettem volna átélni, hogyan működnek és mi motiválja őket, nem pedig azt, hogy a bírók szerint milyen egy tökéletes pulykahívás.

Kérődző gondolataimból egyéb felismerések is születtek, amelyek közül néhányat csak nehezen tudtam megemészteni. Köztük volt az a nyugtalanító érzés, hogy a préda elejtése és bezsákolása manapság már nem igényel túl nagy tudást és észt. A nagy hatótávolságú precíziós lőfegyvereket és katonai szintű csúcstechnológiát felhasználó modern vadászat tanulási görbéje kizárólag a ravasz meghúzásának pillanatára fókuszál. Ez a tény nem kerülte el az Egyesült Államok 26. elnöke és természetvédő úttörője, Theodore Roosevelt figyelmét sem. Utazásai során Teddy gyakran elbeszélgetett a kor híres vadászlegendáival, és ezáltal arra a következtetésre jutott, hogy a legtöbb vadász „természetrajzi tudása igen hiányos… csupán annyit tudnak az adott vadról, ami elegendő ahhoz, hogy sikerrel becserkésszék és megöljék”.

Ezzel nem egykori vadásztársaimat akarom bántani, hiszen sokan közülük megrögzött természetvédők; közvetlen munkájuk és alapítványaik révén sikerült nagy mennyiségű vadon élő állat élőhelyét megvédeni, és jelentősen javítani az életkörülményeiket. Roosevelt kijelentése inkább csak azt a tényt illusztrálja, hogy egy ilyen halálos lencsén keresztül is lehet szemlélni a természetet. De számomra mindig is kevés volt, hogy kizárólag a vadászszezont töltsem az erdőben. Gondolataim otthon is folyamatosan elkalandoztak, és képzeletben mindig visszatértem a fák közt csicsergő madarakhoz, a folyóparti hódokhoz és az erdei szarvasokhoz. Vajon nekik mi járhat a fejükben?

A fentieknél sokkal szélesebb körű tudásra vágytam. Egy olyan átfogó tapasztalatra, ami mentes az emberi mesterkéltségtől, és sokkal inkább a szűretlen környezettel – és a benne élő, érző lényekkel – van teljes körű összhangban. Ahogy a New York Times cikkírója, David Brooks megjegyzi: „Nem csupán a folyóban lévő halakat kell megvizsgálni, hanem a közeget, vagyis a vizet, amiben úsznak.” Úgy éreztem, minél mélyebbre merülök az állatok által folytatott társalgási formák megfigyelésében, annál inkább megtalálom a céljaimhoz szükséges felhajtóerőt. Az ezt követő évtizedek során szerzett tapasztalataim csak megerősítették azt a meggyőződésemet, hogy ez a megközelítés mások számára is kiválóan működik.

Tehát akkor lássuk, hogyan léphetünk beljebb az állatokkal folytatott beszélgetések ragyogó világába. Az egész arról szól, hogy felébresszük magunkban a gyermeki kíváncsiságot, és találjunk hozzá megfelelő közeget, amely fenntartja azt. Vedd számba azt a két-három helyet, ahol a legtöbb időt töltöd. Nem számít, hogy esetleg a lakáson belül van. Vizsgáld meg, hogy az adott helyeken végzett rutintevékenységed áthelyezhető-e egy ajtó vagy ablak közelébe. Vagy ami még ennél is jobb: ki, a szabadba. Tudsz rendszeresen telefonálni az udvaron, ahogy az egyik barátom is teszi? El tudsz költeni legalább napi egy étkezést kint, a szabad levegőn?

Mire figyelsz automatikusan, és kapod fel a fejed, ha nyitva van az ablak? Ha esetleg zavar a hideg időjárás, vagy a rovaroktól tartasz, próbáld ki a módszert, amit az egyik barátom is alkalmaz otthon: telepíts egy kültéri mikrofonrendszert, mint amilyent az arborétumokban használnak a kültéri események lehallgatására és rögzítésére. Ha érdeklődésed és kíváncsiságod ennél is tovább visz, akkor sétálj ki egy helyi parkba – csak arra ügyelj, hogy az adott tér legyen minél könnyebben elérhető, rutinszerű útvonalon, különben csak ritkán lesz kedved a kontemplációra. Ezek az egyre elhivatottabb és odaadóbb praktikák, mint például egy-egy megfigyelési pont vagy ülőhely rendszeres útba ejtése, segítenek kibővíteni és elmélyíteni a lehetséges tapasztalataidat, amelyekre kitérünk a megfelelő időben.

Tekints minden szabadtéren töltött időt egy lehetőségnek arra, hogy mind aktívan, mind passzívan befogadd a környezetedben zajló eseményeket. Különösen fontos, hogy tudatában légy annak, hogy mi számít átlagosnak és megszokottnak a saját környékeden. Általánosságban csak mókusokat látsz, vagy konkrétan az amerikai csíkosmókust? Milyen gyakoriak a galambok és a seregélyek? Otthonod rendszeres lakói, vagy csak időszakos látogatói? Mikor láttál utoljára gekkót? A környezeted legközönségesebb élőlényeinek felfedezése önmagában nagy élmény. Hiszen nem az számít, hogy milyen ritka vagy egzotikus fajról van szó, hanem az, hogy most először veszed észre a saját, természetes közegében, ami számodra az újdonság bámulatos erejével hat.

Nyisd ki bátran az érzékszerveidet, engedj beáramolni mindent, légy folyton kíváncsi, és közben érezd magad pompásan! Ahelyett, hogy minden növénnyel, gombával és állattal névfelismerősdit játszanál, helyezd a hangsúlyt a visszatérő motívumokra és eseményekre. Akkor válik izgalmassá a dolog, ha ezt a természetes ritmust beépíted a hétköznapjaidba. Kezdetben ez bizony nem fog könnyen menni. Elkövetsz majd pár hibát; de ez teljesen természetes. Talán összekevered még az állati jelek és hangok értelmezését, ami szintén normális az elején. De mindez azt jelenti, hogy végre kezdesz jobban odafigyelni rájuk. Lehet, hogy egy ideig összezavarnak majd a véletlenszerűnek tűnő állati hanghatások. Erre az esetre egyet jegyezz meg: az állatok hangja és viselkedése az élet legalapvetőbb, legszervesebb elemeihez kötődik. Figyelj oda rájuk, mert sosem pusztán értelmetlen zajok, hanem igen mély jelentésük van. És akkor fog bekövetkezni az igazi ahaélmény, a valódi kinyilatkoztatás, amikor ezt az ősi jelentést kihámozod a környezeti zajok sűrűjéből.

3. MEGHALLANI EGY GOMBOSTŰ KOPPANÁSÁT

Mielőtt továbblépnénk, elmesélem, hogyan fedeztem fel a körülöttünk levő világot. Anyám szobrászműhelyében nőttem fel New Yorkban. Később a nyomdokaiba léptem, és jelenleg a saját útját járó szobrász vagyok. Amikor épp nem vagyok kint az erdei ösvényen, ahová gyakran a feleségem, Jenny, a fiam, George és a labrador retriver kutyám, Hobbes is elkísér, akkor is minden időmet a vadon élő állatok tanulmányozásának szentelem. A művészetet azért vontam be a tevékenységi körömbe, mert – a tudományokhoz hasonlóan – erőteljes eszköztárral rendelkezik az igazság feltárása felé vezető úton. Egyik inspiráló példám arra, hogy hogyan használjuk érzékszerveinket a tágabb igazság megragadására, szintén egy szobrász ismerősömtől származik.

Floyd DeWitt huszonhat éves volt, amikor professzora a kezébe nyomott egy tűt. Egy átlagos méretű, közönséges gombostűt, amit a mindennapi toldozás-foldozáshoz használunk. Floyd a tiszteletreméltó, négyszáz éves múltra visszatekintő Királyi Képzőművészeti Akadémia, a Rijksakademie van Beeldende Kunsten elsőéves hallgatója volt Hollandiában, Amszterdamban. A Minneapolisi Művészeti Iskolában végzett tanulmányait követően ez az egyszerű tanyasi srác, aki a tágas égbolttal rendelkező kelet-montanai vidékről származott, megpróbált beilleszkedni az 1960-as évek Európájának pezsgő életű művészeti közegébe.

– Nézd meg ezt a gombostűt. Alaposan vizsgáld meg – mondta a professzor. Floyd nem vett észre a tűben semmi különlegeset. Az egyik vége hegyes volt, a másik pedig egy tompa, ezüstösen csillogó gömbben végződött. – Most pedig add vissza – közölte a professzor, és amint Floyd átadta neki, a professzor ugyanazzal a lendülettel elhajította Floyd feje fölött a gombostűt, ami a mögötte elterülő bolyhos szőnyegre hullott. Aztán csak ennyit mondott: – Menj, és keresd meg!

Floyd letérdepelt a padlóra. Percig keresgélt, de végül csak azt találta, amire számítani lehetett: semmit. Talán azért, hogy megkímélje a hallgatót a további megaláztatástól, a professzor megszólalt:

– Foglaljon helyet. – Miután Floyd visszaült a székébe, az idős úr felállt az íróasztala mögül, odament a szőnyeghez, és felvette az elhajított gombostűt. – Tessék – mondta, és a diák kezébe nyomta.

Floyd teljesen megdöbbent, de te, olvasóm, talán még nem is sejted, hogy miért. Ez a tanulságos kis lecke végigkísérte Floyd egész pályafutását a következő hatvan évben. Ugyanis az említett professzor vak volt születése óta. Lehet, hogy egy vak tanár nem szokatlan a zeneakadémián, de egy plasztikus eljárásokat oktató képzőművészeti intézményben elég furcsának hatott. Az öreg mester végül helyet foglalt, és ezzel a mondattal vonta le a végkövetkeztetést:

– Van szemed, de nem látsz. Van füled, mégsem hallasz…

Sokáig csengett Floyd fülében a felismerés döbbenete, melynek lényege az volt, hogy az élet szépségeinek felfedezéséhez, a jó művészethez és bármilyen jelentős dolog létrehozásához ki kell aknáznunk az érzékszerveink maximális lehetőségeit. Először precíz, részletes leltárt kell készíteni, majd használni a megszerzett tudást a lehető legmagasabb potenciállal. A vak professzor aznap elmesélte, hogy a második világháború idején Nagy-Britanniában sok őrtorony alkalmazta a vakok segítségét. Bár sok katona hallotta a német repülőgépek közeledését, csak a vakok tudták megmondani, hogy pontosan melyik irányból támad a Luftwaffe. A vakok hallása anatómiailag semmiben nem különbözik az átlag népességétől, de köztudottan egyedülálló abban, hogy a széles körű és célzott használatból adódóan igen finomra képes csiszolódni. Floyd a stúdiójában tartott közös tanulási folyamat során alaposan az agyamba véste az érzékszervi megfigyelés finomra csiszolásának elsődleges szükségességét. Floyd maga „az áhítat elkerülhetetlen késztetésének” nevezte a csillapíthatatlan érzékszervi étvágy művészi megnyilvánulását.

Ha összehasonlítjuk az állatvilág észlelési jellemzőit a mieinkkel, az emberi képességek kissé csökevényesnek tűnhetnek, de ez túl szigorú ítélet. Persze a szemünk soha nem fog úgy látni az ibolyántúli fénytartományban, mint a méheké, és a fülünk sem érzékeli úgy az ultrahangokat, akár egy denevéré. Azonban mindnyájan rendelkezünk egy saját, precízen kalibrálható megfigyelőrendszerrel, amit különféle felfedezésekhez használhatunk.

„Tanulj a természettől” – prédikálták oly gyakran a múlt nagy mesterei. Az ókori görög művészektől a barokk és a reneszánsz polihisztorokon át egészen az impresszionista festőkig, sőt, még a 20. századi absztrakt művészek és expresszionisták is alaposan szemügyre vették a természet formáit és tüneményeit. A gondos megfigyelés nyomai a régi mesterek műveiben olyan elemi erővel tapintható ki a mai napig, mint évtizedekkel vagy évszázadokkal korábban. A művészet és a tudomány sokkal jobban kijönnek egymással, mint azt általában gondolnánk. Mindkettő nagymértékben segít az állatvilág hiteles megértésében. Minden kizárólag a jó és alapos megfigyelésen múlik.

A világ legrégebbi, állatokat ábrázoló műalkotása, amit a Homo sapiens hozott létre, az indonéziai Sulawesiből származik. A csíkos celebeszi vaddisznót ábrázoló barlangfestmény legalább 45 500 éves. Később olyan európai barlangokban is, mint Chauvet és Lascaux, találtak állatokról készült festményeket, amelyek szintén a megfigyelési képességek rendkívüli tehetségéről árulkodnak. Az anatómia, a kompozíció, a formaábrázolás, a perspektíva és a mozgásdinamika megértése és ismerete jóval korábbiak annál, mint a róluk képzett kifejezések és fogalmak. A franciaországi Chauvet-barlang falán található 32 000 éves ábrázolások olyan valósághűek, hogy egy különös rejtélyt is felfedtek a kortárs paleontológusok előtt: nevezetesen azt, hogy az azóta kihalt barlangi oroszlánok – ellentétben mai, afrikai rokonaikkal – nem rendelkeztek sörénnyel. És ez csak egy példa arra, hogy az ősi művészet képes helyreigazítani a modern tudományt.

Ezek a korai művészek pusztán úgy alkották meg a nagy ábrázoló- és kifejezőerővel bíró művészetüket, hogy egyszerűen beíratták magukat az élet iskolájába, és alaposan elmerültek a szűk környezetük vibráló részleteiben. Ezek a korai népek a lehető legmagasabb fokon használták érzékszerveiket a túlélés érdekében – inspiráljon ez minket is arra, hogy minél nagyobb hatásfokkal hasznosítsuk a saját tehetségünket. A művészet, a fotózás és a naplóírás csak pár olyan tevékenység, amik nagyban segíthetnek olyan dolgokra fókuszálni, amelyek felett egyébként szemet hunynánk.

Nem szükséges képzett fotósnak, festőnek vagy írónak lenned ahhoz, hogy használd a természet adta érzékszerveid. Az egyik kurzusom hallgatója például megosztotta velem egy fontos tapasztalatát, ami teljesen megváltoztatta az otthona közelében lévő erdőről alkotott képét. Az egyik egyetemi óráján arra kérték, hogy keressen egy természeti tárgyat, és rajzolja meg. A lány a duglászfenyő tobozát választotta, mert az otthonához közeli erdő ezekkel volt tele, sőt, a saját kertjében is nőtt egy pár ebből az ikonikus fafajtából. Tudta magáról, hogy nem művész, mégis tisztességgel megrajzolta a fa termését, hiszen egy személyre szabott feladat volt. Rajzolás közben meglepődött, amikor észrevette a toboz pikkelyei között képződött különös struktúrákat, amelyek olyanok voltak, mint egy egér hátsó lába és lelógó farka. Ezek az ún. fellevelek a duglászfenyő tobozának megkülönböztető jegyei. Csaknem egy évtizede söpri össze a tobozokat a saját udvarán, de még sosem figyelt fel ezekre a furcsa alakú levelekre. Azonban most már mindenhol észreveszi őket, és első látásra be tudja azonosítani a duglászfenyő tobozait. Egy ilyen egyszerű cselekedet – mint a növényi képletek gondos megfigyelése és lerajzolása – örökre bevéste ezeket a furcsa tobozokat az emlékezetébe.

Egy másik kiváló módja annak, hogy visszanyerjük érzékelési képességeinket, ha kitágítjuk a perifériás látómezőnket. Amikor a külvilág élesen tiszta látványa alapján próbálunk eligazodni, valójában csak látómezőnk központi két százalékát használjuk ki, miközben a látási hatókörünk teljes, száznyolcvan fokos horizontja teljesebb képet nyújt a valóságról, ami jóval tágasabb, mint az orrunk hegyétől karhossznyira levő, körömnyi nagyságú, tűéles, de miniatűr képterület.

Kellemes emlékem egy találkozás dr. D. Andrew Saundersszel, aki a SUNY Környezettudományi és Erdészeti Főiskola (SUNY College of Environmental Science and Forestry) professzora volt a New York-i Syracuse-ban. Egyik reggel az órák közötti szünetben besétáltam Andy irodájába. Rögtön láttam, hogy teljesen fel van csigázva az izgalomtól. Azonnal el is mesélte, hogy milyen rendkívüli élményben volt része. Sikerült megpillantania a láthatatlant! Mielőtt bejött az egyetemre, az intézményhez közeli otthonában kiszórt a kerti etetőbe egy kis madármagot, ahogy mindig is szokta. Aztán bement a házba, de amint elhaladt az etetőre néző ablak mellett, a szeme sarkából mocorgást látott az avarban. Azt hitte, csupán a szél sodorja a lehullott faleveleket. Mégis megállt egy pillanatra az ablak előtt, és figyelni kezdett.

Ellazulva állt, és aktiválta perifériás látását, hogy szélesebb és átfogóbb spektrumban tarthassa szemmel a területet. Bár nem képes a tárgyakra közvetlenül fókuszálni, perifériás látásunk elég fejlett ahhoz, hogy gyenge fényviszonyok mellett is jól működve észlelje a mintázatok változásait, és kiszúrja a pontszerű mozgást. Pár pillanattal később Andy látta, ahogy megrezdül az egyik falevél, majd villámgyorsan kiront alóla egy apró kis teremtmény. Ezúttal nem egy közönséges házi egér jött köles- és napraforgómagot lopni, hanem egy örökmozgó, éles fogú cickány bújt ki az avar alól. A hegyes, ormányszerű orral rendelkező falánk rovarevő nyílként suhant át az ablak alatt, majd gyorsan köddé vált egy másik avarkupac alá rejtőzve.

Való igaz, hogy az Andy által látott jelenet messze nem volt oly grandiózus, mint egy Botswanában vadászó hiénacsapat látványa, sem oly hátborzongató, mint egy bengáli tigris farkának ideges csapkodása, mielőtt rávetné magát egy pettyes szarvasra Indiában, de ha meg akarjuk tapasztalni ezeket a lélegzetelállító eseményeket, először az apró dolgokra kell megtanulnunk odafigyelni. Érzékszervi képességeink rendszeres karbantartása és pallérozása az elsődleges dolog. Amikor megkérdeztem Andyt, emlékszik-e a velem megosztott, huszonöt évvel korábbi történetre, ő csak joviálisan legyintett: „Dehogy emlékszem! Az ilyen apró csodák mindennaposak a házam táján, drága barátom…” Bizony, megfigyelési képességeink alapszintű fejlesztése otthon, saját környezetünkben kezdődik. És előfordulhat, hogy ezek az apró felfedezések felérnek egy jóval különlegesebb állatfajjal való katartikus találkozással, sőt, néha felül is múlhatják azt.

Létezik egy mondás az agykutatók körében, ami a neurobiológia atyjától, Donald Hebbtől származik: „Azok az idegsejtek, amelyek együtt tüzelnek, együtt is üzemelnek”. Más szavakkal mondva: „Használd, vagy elveszíted!” Vagyis agyunk azokban a feladatokban fejlődik a legjobban, amelyeket rendszeresen rábízunk és gyakorlunk. Akár a finommotoros izommemóriánkat építjük, hogy könnyen lefogjunk egy E-dúr akkordot a gitáron, akár azon agyalunk, hogy megfejtsük a támadó Messerschmitt vadászgép berepülési szögét, mindig az ismétlés a tudás anyja, és az észlelési kondíciónk fejlesztése is ehhez hasonló módon történik. Amikor legközelebb eltávolodsz az íróasztalodtól, és veszel egy mély lélegzetet, lazulj el bátran, és vedd szemügyre, amit magad körül látsz. Jó kezdet, ha egy falon lévő tárgyra fókuszálsz, majd fokozatosan kitágítod a látásodat körülötte. Koncentrálj először a szűk, veled szemközt élesen körvonalazódó tartományra, majd szánj pár percet rá, hogy trenírozd a perifériás látómeződet, és ki-be fókuszálj látásod homályos pereme és az éles középpont között, egyre nagyobb optikai tudatossággal.

A látómezőnk szélén felbukkanó dolgok persze nem kimondottan kontrasztosak és jól kivehetőek. Ennek ellenére kezdj el kísérletezni, és próbáld meg detektálni, hogy mit is látsz a binokuláris látómeződ külső peremén, bármerre is jársz. Ha egyedül tartózkodsz otthon, jó eséllyel nem fogsz sok mozgást észlelni. A lakásból kilépve azonban minden sokkal dinamikusabbá válik. Nyílt terepen a kietlen látómeződet betölti az élénkzöld fű hullámzása és a járókelők sürgés-forgása. Mit számít ez? Képzeld el, hogy egy munkanapon kilépsz az utcára. Még mielőtt az autóhoz érnél, felfigyelsz egy madár riadt visítására, amely a közelgő vihart jelzi előre. A látómeződ és hallásod feletti teljes kontroll döntő tényező lehet annak megállapításában, hogy milyen esemény közeleg, ami esetleg felboríthatja a környék békéjét, és egyúttal betekintést nyerhetsz abba, hogy annak a riadt madárnak vajon mi kavarta fel a lelki nyugalmát.

Fejleszd szorgalmasan az érzékelésed. Tágítsd ki az észlelés eseményhorizontját. Újonnan szerzett tudásod gazdag tapasztalatokkal szolgál majd. Az elején csak annyit látsz, hogy az iroda statikus világában, tőled jobbra egy kolléganőd pörgeti a golyóstollát a levegőben, tőled balra pedig leszáll a noteszodra egy zümmögő légy. De a szabadban való bámészkodás apró kincsekkel fog megjutalmazni. Egy-egy lucfenyőről lehulló tűlevéllel, amely egy ezredmásodpercig szemedbe tükrözi a lebukó nap aranysárga csillogását.

A művészet és egyéb fókuszált tevékenységek nagyban segítenek kifinomítani az érzékszerveinket, mivel világosan szembesítenek minket az előttünk heverő valóság lényegével. Az éber figyelmünk és a szórványos memóriánk is jobban teljesít, ha nyitottak és kíváncsiak vagyunk, ha valami szépet és megrendítőt látunk. És különösen akkor, ha ezeket a tüneményeket igyekszünk reprodukálni és megörökíteni, akár a papíron, akár agyagból megformázva. A stratégiák száma végtelen, ahogy a belátható univerzumban felfedezhető jelenségek száma is. Ezek a felfedezések számodra is hozzáférhetők, ha elég kreatív vagy, és ennek szolgálatába állítod a természetes érzékszerveid.

4. SZÁMÍTÓ MADARAK

Aki járt már ebédidőben egy gyerekekkel teli étkezdében, az pontosan tudja, hogy az általános iskolai ebédlők zsongása pontosan olyan, mint zárás előtt a tőzsdén. Ahogy belépsz, szinte ágyúdörrenésként éri füledet a zaj. De ha kicsit jobban elmerülsz a ricsajban, hamar észreveszed, hogy a gyerekek kaotikusnak tűnő zajongása egészen világos és érthető, miközben egyszerre szórakoztató és informatív is. Ehhez oda kell menni az ebédlőasztalhoz, és leülni közéjük.

Ahogy behatóbban elkezded tanulmányozni a környezeted, egyre jobban kirajzolódik előtted a hangmintázatok sokfélesége. Az állatok által kibocsátott hangok nem véletlenszerű időben és helyeken történnek. A hajnali kórus például a speciális körülmények miatt zajlik az adott időszakban. Napnyugta előtt általában gyenge a légmozgás, és amikor a szélcsend alacsony környezeti hőmérséklettel párosul, az élénk madárkiáltások élesebben és tisztábban terjednek a levegőben. Ezzel szemben a kétéltűek éjszaka kezdenek el dalolni. A békák vékony, hártyaszerű bőre ilyenkor kevésbé hajlamos a kiszáradásra, így a naplemente utáni hűvös, párás levegőben felélénkülnek, arról nem is beszélve, hogy az éj leple alatt sokkal kevésbé vannak kitéve a nappali ragadozók támadásának. Tehát nagyrészt a biológiai sajátságok határozzák meg, hogy milyen formában és mikor ölt testet az állati kommunikáció. Ez egyben azt eredményezi, hogy ciklikus viselkedésük ablakká változik, amelyen keresztül betekinthetünk a zárt világukba, és minél több fogalmunk van erről a világról, annál inkább képesek leszünk értelmezni azt, amiről az állatok beszélnek.