A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steve Berry: The Venetian Betrayal

This translation published by arrangement with Ballantine Books, an imprint of Random House Publishing Group, a division of Random House, Inc.

Fordította: Lantos István

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Cover Design copyright Hodder & Stoughton Limited, 2007

Copyright © 2007 by Steve Berry

Hungarian translation © Lantos István, 2010, 2106

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-408-4

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Karen Elizabethnek,
ő az, akinek egy életre szóló utazást
szeretnék nyújtani

Kín és kockázat a dicsőség ára, de oly nagyszerű dolog
bátran élni, és örök hírnevet hagyva meghalni!
NAGY SÁNDOR

Isteni adottság az őrültség, amikor is az ember nem látja az orra előtt lévő gonoszt.
ISMERETLEN DÁN DRÁMAÍRÓ

A FONTOSABB ESEMÉNYEK IDŐRENDBEN

i. e. 356. július 20. – Makedóniai Alexandrosz (a későbbi Nagy Sándor) születése

i. e. 336 – II. Philipposzt meggyilkolják. Alexandrosz lesz a király

i. e. 334 – Nagy Sándor behatol Kis-Ázsiába, és megkezdi hódításait

i. e. 326. szeptember – Az ázsiai hadjárat Indiában véget ér, mert Nagy Sándor serege fellázad. Nagy Sándor visszafordul nyugatnak

i. e. 324. október – Héphaisztion halála

i. e. 323. június 10. – Nagy Sándor meghal Babilonban. Hadvezérei felosztják a birodalmat. Ptolemaiosz Egyiptom uralkodója

i. e. 321 – Nagy Sándor temetési menete elindul Makedóniába.
Ptolemaiosz megtámadja a menetet.
A holttestet Egyiptomba viszik

i. e. 305 – Ptolemaioszt fáraóvá koronázzák

i. e. 283 – Ptolemaiosz halála

i. e. 215 – IV. Ptolemaiosz felépíti a Szoma Mauzóleumot, amelyben elhelyezik Nagy Sándor maradványait

i. sz. 100 – Szent Márk mártírhalála Alexandriában, holttestét elrejtik

i. sz. 391 – A Szoma Mauzóleumot lerombolják, Nagy Sándor holtteste eltűnik

i. sz. 828 – Szent Márk holttestét velencei kalmárok ellopják, és Velencébe viszik, ahol előbb a dózse palotájában helyezik el, később holléte feledésbe merül

i. sz. 1094. június – Szent Márk holtteste ismét megjelenik Velencében

i. sz. 1835 – Szent Márk maradványait a kriptából a nevét viselő bazilika főoltára alá helyezik át

ELŐJÁTÉK

BABILON

I. E. 323. MÁJUS

MAKEDÓNIAI ALEXANDROSZ TEGNAP ÚGY DÖNTÖTT, hogy ő maga öli meg ezt az embert. A legtöbbször kijelölt valakit erre a feladatra. Most nem. Apja sok mindenre megtanította, aminek hasznát vette. De volt egyvalami, amit sosem felejtett el.

A kivégzések az élőknek szólnak.

Legderekabb katonái közül hatszáz már ott állt. Mind félelmet nem ismerő harcos, aki a csatákban vagy vad erővel vetette magát az ellenség soraiba, vagy ugyanilyen elszántan védelmezte hadseregének sebezhető szárnyát. Nekik köszönhetően hódította meg egész Ázsiát a legyőzhetetlen makedóniai falanx. De ma nem lesz harc. Egyiküknél sem volt fegyver, sem pajzs. Bár mindannyian elcsigázottak voltak, most felsorakoztak könnyű ruházatban, fejükön sapkával, tekintetüket egy pontra szegezve.

Alexandrosz is szokatlanul elcsigázott tekintettel nézte a jelenetet.

Ő volt Makedónia és Görögország vezére, Ázsia ura, Perzsia uralkodója. Egyesek a világ királyának nevezték. Mások egyenesen istennek. Egyik hadvezére egyszer azt mondta róla, hogy ő az egyetlen hadakozó filozófus.

Mindamellett ember is volt.

És drága Héphaisztionja halott volt.

Ez a férfi jelentett számára mindent – bizalmasa, lovasságának parancsnoka, nagyvezíre, szeretője volt egy személyben. Arisztotelész azt tanította neki gyerekkorában, hogy az igaz barát az ember másik fele. Neki ez volt Héphaisztion. Mosolyogva idézte föl az emléket, hogy barátját egyszer összetévesztették vele. A tévedés hatalmas zavart okozott, de Alexandrosz csak mosolygott, és megjegyezte, hogy az egésznek semmi jelentősége, hiszen Héphaisztion maga is Alexandrosz.

Leszállt a lováról. Fényes, meleg nap volt. A tegnapi tavaszi eső már jórészt fölszáradt. Égi jel? Lehet.

Tizenkét éve indult el Keletnek, meghódítva Kis-Ázsiát, Perzsiát, Egyiptomot és India egy részét. Most azt tervezte, hogy dél felé nyomul, és elfoglalja Arábiát, aztán nyugatnak megy, Észak-Afrikába, Szicíliába és Ibériába. Már gyülekezett a hajóhad ehhez a hódításhoz. Hamarosan indul, de előbb még el kell rendeznie ezt az ügyet Héphaisztion idő előtti halála kapcsán.

Átlépkedett a puha talajon, s közben friss sár tapadt a sarujára.

Alacsony termetű volt, járásában és beszédében fürge, fehér bőrén, izmos testén számtalan sebhely látszott. Albán anyjától örökölte egyenes orrát, rövid állát és minden érzelmét jól tükröző száját. Harcosaihoz hasonlóan borotválta az arcát, szőke haját nem fésülte, szemei – az egyik kékesszürke, a másik barna – mindig gyanakvón figyeltek. Büszke volt a türelmére, de az utóbbi időben egyre nehezebben tudta féken tartani kitörő indulatait. Kezdte élvezetét lelni abban, hogy rettegnek tőle.

– Orvos! – mondta halkan, ahogy közel ért hozzá. – Azt mondják, azok a legjobb próféták, akik a legigazabb jövendöléseket teszik.

A férfi nem válaszolt. Legalább tudta, hogy hol a helye.

– Ezt Euripidész írta. Nagyon szeretem ezt a darabját. De egy prófétától ennél többet is el lehet várni, nem gondolod?

Nem számított válaszra Glaukiásztól. A férfi szemében vad félelem ült.

Jó is, hogy retteg. Tegnap az esőben a lovakkal csaknem a föld színéig hajlíttatott két magas pálmát. Ott összekötötte őket úgy, hogy szinte egyetlen szálban fonódtak össze, és közös pontjukat egy harmadik erős pálma törzséhez rögzítette. Az orvos most a fák alkotta V alak közepében állt, mindkét karjára egy-egy kötelet erősítettek. Alexandrosz kezében kard volt.

– A te dolgod lett volna, hogy a legigazabb jövendölést tedd – sziszegte összeszorított fogain át, villámló szemekkel. – Miért nem mentetted meg?

A férfi fogai önkéntelenül is egymáshoz koccantak.

– Megpróbáltam.

– Hogyan? Nem adtad be neki a folyékony gyógyírt.

Glaukiász rettegve rázta meg a fejét.

– Baleset történt néhány nappal ezelőtt. A készlet nagy része kiömlött. Menesztettem egy küldöncöt újabb adagokért, de nem ért vissza idejében… a végzetes kór…

– Hát nem parancsoltam meg, hogy mindig legyen bőven belőle?

– Úgy is tettem, királyom. De hát baleset történt. – A férfi zokogni kezdett.

Alexandroszt nem hatotta meg a jelenet.

– Megegyeztünk, hogy nem akarjuk, hogy az legyen, mint legutóbb.

Tudta, hogy az orvos is emlékszik a két évvel korábban történtekre, amikor Alexandroszt és Héphaisztiont is gyötörte a láz. Akkor szintén elfogyott a készlet, de sikerült utánpótlást szerezni, és a gyógyír mindkettőjüknek megkönnyebbülést hozott.

A félelem cseppjei gyöngyöztek Glaukiász homlokán. Rettegő szeme kegyelemért esedezett. De Alexandrosz csak szerelmének élettelen, fakó szemét látta maga előtt. Gyermekként mindketten Arisztotelész tanítványai voltak – Alexandrosz a király fia, Héphaisztion pedig egy vezető harcosé. Homérosz és az Iliász iránti rajongásuk hozta őket össze. Héphaisztion valójában Patroklosz volt Alexandrosz–Akhilleusz számára. Bár elkényeztetett, gonosz és basáskodó volt Héphaisztion, és nem is túl okos, mégis lenyűgözte őt. Most pedig nincs többé.

– Miért hagytad, hogy meghaljon?

Egyedül Glaukiász hallotta a szavait. A katonákat csak látótávolságba engedte. A vele a hódítás útjára kelt görög harcosok többsége mostanra már elesett vagy visszavonult. Seregének java részét most azok a perzsák adták, akiket az után soroztak be, hogy meghódította az országukat. Jó harcos valamennyi.

– Az orvosom vagy – suttogta. – Életem a kezedben van. Minden számomra kedves embernek az élete a kezedben van. De te cserbenhagytál! – Önuralmán felülkerekedett a gyász, és megint küzdenie kellett a sírás ellen. – Egy balesettel!

Kardját a kifeszített kötelekre fektette.

– Kérlek, királyom, könyörgök! Nem az én hibám. Nem érdemlem ezt.

Az orvosra meredt.

– Nem a te hibád? – Gyásza hirtelen haraggá változott. – Hogy mondhatsz ilyet? – Fölemelte a kardot. – A te dolgod lett volna, hogy segíts.

– Királyom! Szükséged van rám. Rajtad kívül én vagyok az egyetlen, aki tud erről a gyógyírról. Ha szükséged lenne rá, de nem vagy magadnál, hogyan kapnád meg? – A férfi hadarva beszélt. Mindennel megpróbálkozott.

– Mást is meg lehet tanítani.

– De ahhoz ismeretek kellenek. Tudás.

– A te ismereteid sem segítettek Héphaisztionon. Nem volt haszna a te nagy tudásodnak. – A szavak formálódtak, de nehezére esett ki is mondania. Végül összeszedte magát, és kimondta, inkább csak magának, semmint áldozatának. – Meghalt.

Múlt ősszel Ekbatanában hatalmas ünnepségsorozatot rendeztek Dionüszosz tiszteletére. Atléták vetélkedtek, zenészek előadásokat rendeztek, háromezer színész és művész érkezett Görögországból, hogy szórakoztassa a csapatokat. Az evés-ivás hetekig tartott volna még, de a mulatozásnak vége szakadt, amikor Héphaisztion megbetegedett.

– Mondtam neki, hogy ne egyen – dadogta Glaukiász. – De nem hallgatott rám. Falta a baromfit, vedelte a bort. Mondtam neki, hogy ne tegye.

– És hol voltál te? – Nem várta meg a választ. – A színházban. Nézted az előadást. Mialatt az én Héphaisztionom haldoklott.

Ugyanabban az időben Alexandrosz is egy stadionban volt, egy lóversenyen. Bűntudata csak jobban fölkorbácsolta dühét.

– A láz, királyom. Ismered az erejét. Gyorsan jön, és leterít. Nem szabad enni. Tilos. Tudjuk ezt a legutóbbi eset óta. Ha megtartóztatja magát, akkor lett volna ideje addig, amíg a gyógyír megérkezik.

– Ott kellett volna lenned – üvöltötte, és észrevette, hogy katonái is meghallották. Nyugalmat erőltetett magára, és már szinte súgva mondta: – A gyógyírnak kéznél kellett volna lennie. – Nyugtalanságot észlelt az emberei között. Úrrá kell lennie fölöttük. Hogy is mondta Arisztotelész? Egy király csak a tettei által beszél. Csakis ezért szakított a hagyományokkal és rendelte el, hogy Héphaisztion holttestét balzsamozzák be. Továbbra is Homérosz szövegét követve – ahogyan Akhilleusz tette elesett Patrokloszával – ő is elrendelte, hogy a lovak sörényét és farkát vágják rövidre. Megtiltott minden zenét, és küldöncöket menesztett Ámon jósdájához, hogy adjanak útmutatást: miként őrizhetné meg legméltóbban szeretett társának emlékét. Aztán, hogy enyhítse gyászát, nekirontott a kasszitáknak, és az egész népet felkoncoltatta – ez volt az ő áldozata szeretett Héphaisztionjának tűnő árnya előtt.

A harag vezette.

Ahogyan még most is.

Meglendítette a kardot, és közvetlenül Glaukiász szakállas arca előtt állította meg.

– A láz megint hatalmába kerített – suttogta.

– Akkor, királyom, szükséged lesz rám. Én tudok segíteni.

– Ahogyan Héphaisztionon is segítettél?

Még mindig maga előtt látta Héphaisztion halotti máglyáját három nappal azelőttről. Az alapjainál kétszáz méter széles, öt emelet magas volt, aranyozott sasokkal, hajóorrokkal, oroszlánokkal, bikákkal és kentaurokkal díszítették. Az egész mediterrán térségből jöttek a küldöttek, hogy lássák, amint elég.

És mindez ennek az embernek a tehetetlensége miatt!

Megcsóválta a kardot az orvos mögött.

– Nem lesz szükségem a segítségedre.

– Ne, kérlek! – sikoltotta Glaukiász.

Alexandrosz elkezdte csapkodni a feszes kötelet a kard élével. Minden egyes csapás szította a dühét. Belevágta a kard élét a csomóba. A kötélszálak hatalmas roppanással engedtek, mint amikor a csont reccsen. Még egy csapás, és a kard teljesen keresztülvágta a kötelet. A béklyóitól megszabadult két pálma az ég felé szökött, az egyik balra, a másik jobbra. Közöttük kikötve Glaukiász.

A férfi felsikoltott, amikor a teste egy pillanatra megakasztotta a felcsapódó fák lendületét, de aztán karjai tőből kiszakadtak, szétreccsenő mellkasából bíborvörös zuhatag tört elő.

A pálmaágak úgy suhogtak, mint a vízesés, a törzsek pedig nyögve-nyikorogva álltak meg ismét, fölfelé meredve.

Glaukiász teste a nedves földre zuhant, karjai és felsőtestének cafatjai a fákon lógva maradtak. Ismét csönd lett, amint a fák már nem hajladoztak a lendülettől. Egyetlen katona sem mukkant.

Alexandrosz az emberei felé fordult, és elkiáltotta magát:

– Alalalalai!

Harcosai visszhangozták ezt a makedón harci kiáltást. Hangjuk végigdörgött a nyirkos mezőn, és visszaverődött Babilon erődszerű falairól. A falak tetején figyelő emberek visszaordítottak. Alexandrosz várt, amíg a hangok elhalnak, aztán így kiáltott:

– Sose feledjétek őt!

Tudta, hogy az emberek majd találgatni fogják, hogy vajon Héphaisztionra gondolt-e, vagy netán arra a szerencsétlenre, aki éppen most fizetett meg azért, mert csalódást okozott a királyának.

De mindez nem számított.

Többé már nem.

Beleszúrta a kardot a nedves földbe, és visszament a lovához. Amit az orvosnak mondott, az igaz volt. A láz megint emésztette őt.

És örült neki.

EGY

KOPPENHÁGA, DÁNIA

ÁPRILIS 18., SZOMBAT, A JELENBEN

23.55

A SZAG MAGÁHOZ TÉRÍTETTE Cotton Malone-t. Erős, maró, kissé kénes. És még valami. Émelyítően édes. Mint a halál.

Kinyitotta a szemét.

Hason feküdt a földön, karjai kitárva, tenyere a keményfa padlón, amelyről azonnal érezte, hogy ragacsos.

Mi történt?

A Dániai Antikváriusok Szövetségének áprilisi összejövetelén vett részt, néhány saroknyira nyugatra a saját boltjától, a Tivoli vidámpark mellett. Szerette ezeket a havi összejöveteleket, és ez alól a mostani sem volt kivétel. Néhány ital, pár barát és jó sok csevegés könyvekről. Holnap reggelre pedig találkozót beszélt meg Cassiopeia Vitt-tel. A nő alaposan meglepte tegnap, amikor azzal hívta föl, hogy találkozzanak. Karácsony óta nem hallott felőle, amikor néhány napot Koppenhágában töltött.

Hazafelé tartott biciklijén, élvezve a már kellemesen langyos tavaszi éjszakát, amikor elhatározta, hogy megnézi magának azt a helyet, amelyet a nő találkozójuk helyszínéül kiválasztott. Ez eléggé szokatlanul, a Görög–római Kultúra Múzeuma volt – az elővigyázatos felderítés viszont az ő előző hivatásának nagyon is megszokott része. Cassiopeia ritkán tett bármit is ösztönösen, úgyhogy egy kis előkészítő tájékozódás jó ötletnek tűnt.

Megtalálta az épületet, a Frederiksholms csatorna partján, és észrevette, hogy a szurokfekete épület bejárata félig nyitva van – pedig annak az ajtónak zárva, sőt beriasztózva kellene lennie. Lerakta a biciklit a parkolóban. A legkevesebb, amit tehet, hogy becsukja az ajtót, aztán értesíti a rendőrséget, amint hazaér.

De az egyik utolsó dolog, amelyre ezután emlékezett, az volt, hogy megfogta a kilincset.

Aztán egyszer csak bent volt a múzeumban.

A két síküveg ablakon beszűrődő gyenge fényben egy jellegzetesen dán stílusú helyiséget látott – acél, fa, üveg és alumínium ízléses keverékét. Fejének jobb oldala erősen lüktetett, és ki tudott tapintani egy kisebbfajta púpot.

Kirázta a fejéből a ködöt, és felállt.

Egyszer már járt ebben a múzeumban, és nem nyűgözte le az ókori görög és római gyűjtemény. Csak egy volt a száz hasonló magángyűjtemény közül Koppenhágában, amelyek kollekciója ugyanolyan változatos volt, mint a nagyváros lakói.

Egy vitrinbe kapaszkodva fölállt. A kapaszkodásnál az ujjai ragadtak, ráadásul hányingert keltő bűzt árasztottak.

Észrevette, hogy nadrágja és inge is nedves, csakúgy, mint a haja, az arca és a kezei. Bármi volt is a múzeum padlóján, az őt is átitatta.

Előrebotorkált a bejárathoz, és lenyomta a kilincset. Zárva? Kulcs nélkül belülről nem tudja kinyitni.

Visszabámult a terembe. A plafon vagy tíz méter magasan volt. Egy félig fém-, félig falépcső vezetett föl az emeletre, amely eltűnt a homályban, a földszint pedig alatta folytatódott.

Talált egy villanykapcsolót. Semmi. Odabotorkált az egyik asztali telefonhoz. Nem volt vonal.

Hirtelen zaj zavarta meg a csöndet. Kattogás, nyikorgás, zümmögés, mint amikor egy szerkezet működésbe lép. Az emeletről.

Mint a kormány egykori ügynöke, azt tanulta, hogy maradjon csendben, de azt is, hogy tájékozódjon.

Csendben fölosont a lépcsőn.

A krómkorlát nedves volt, csakúgy, mint a rétegelt lemezből készült lépcsőfokok. Tizenöt lépcsőfok, újabb üveg és króm kiállítószekrények a keményfa padlón. Állványra állított márvány domborművek és bronzfigurák látszottak a félhomályban. Hirtelen mozgást vett észre, úgy hat-hét méternyire. Egy tárgy gurult a padlón. Nagyjából hatvan centi széles, lekerekített oldalakkal, fakó színekben, szorosan a padlón mozgott, mint azok a robotfűnyírók, amelyeknek a tévés hirdetését már annyiszor látta. Amikor a gép egy kiállítószekrényhez vagy egy szoborhoz ért, megállt, kissé visszatolatott, aztán másfelé indult el. A tetejéből kiállt egy kis bütyök, amely néhány másodpercenként valamit kispriccelt a levegőbe.

Malone közelebb lépett.

A gép megállt. Mintha csak érzékelte volna a jelenlétét. Aztán a kis bütyök feléje fordult. Egy kis párafelhő nedvesítette be a nadrágját.

Mi az ördög ez?

Úgy tűnt, a kis szerkezetet tovább már nem érdekli az ember, mert eldöcögött a homályba, újabb illatos felhőcskéket szórva szét. Malone a korláton át lenézett a földszintre, és meglátott egy másik szerkezetet is, amely az egyik kiállítószekrény mögött állt.

Az egész nagyon nem tetszett neki.

El kéne innen menni. A szagoktól kezdett fölfordulni a gyomra.

A kis masina most megállt, és egy újabb hangot hallatott.

Két éve, még a válása és a kormányzati munkától való visszavonulása meg a Koppenhágába költözése előtt, amikor Atlantában élt, több száz dollárért vásárolt egy rozsdamentes acélból készült grillezőt. Az a masina, ha megnyomták a piros gombját, gázfelhőt és szikrát bocsátott ki. Most ez a hang jutott eszébe arról, ahogyan a masina kattogott.

Ugyanígy, mint most megint.

Szikrázó lángcsóva tört ki.

A padló égni kezdett, először a naphoz hasonlóan, sárgásan, aztán sötét narancsszínűn, végül halványkéken, ahogyan a lángok kifelé terjedve elkezdték fölfalni a fát. Aztán a lángok a falakra is fölcsaptak. A hőmérséklet gyorsan emelkedett, Malone-nak már védenie kellett az arcát a kezével. A mennyezet is lángra kapott, úgyhogy az emeleti rész tizenöt másodperc alatt teljesen lángba borult.

Bekapcsoltak a plafonon elhelyezett automata szórófejek.

Lejjebb ereszkedett a lépcsőn, és várta, hogy a víz majd elfojtja a lángokat.

De valami föltűnt neki.

A víz csak súlyosbította a tűzvészt.

A gép, amely a tüzet okozta, egy tompa fellobbanással hirtelen szétesett, és lángokat szórt szét minden irányba, ahogyan a tengervíz ostromolja a partot.

Tűzgolyó szökött fel a plafonig, és úgy tűnt, a szétpermetező víztől csak még hevesebben lángolt. Valami füstszerű pára kezdett terjedni a levegőben, amitől teljesen elkábult.

Kettesével véve a fokokat, leugrált a lépcsőn. Az emeletről újabb sistergés hallatszott, majd megint fellobbant valami. Aztán megint, kétszer. Üvegcsörömpölés hallatszott. Valami összetört.

A bejárathoz rohant.

A másik masina, amely eddig csak álldogált, most életre kelt, és elkezdett gurulni a földszinti vitrinek között.

Ez is valami permetet lövellt ki a perzselő levegőbe.

Ki KELL szabadulnia innen! De a bezárt bejárati ajtó befelé nyílt. Vastag fából készült, erős vasalással. Nem lehet kirúgni. Figyelte, ahogyan a tűz halad lefelé a lépcsőn, elhamvasztva minden fokot, mintha maga az ördög jönne, hogy üdvözölje. A hőségtől még a krómváz is elolvadt.

Légzése szaggatottá vált, egyrészt a levegőbe kerülő vegyi anyagok miatt, másrészt gyorsan fogyott az oxigén. Valaki majd biztosan riasztja a tűzoltókat, de az rajta már nem fog segíteni. Ha egyetlen szikra belekap az átázott ruhájába…

A lángok leértek a lépcső aljába.

Háromméternyire tőle.

KETTŐ

VELENCE, OLASZORSZÁG

ÁPRILIS 19., VASÁRNAP

0.15

ENRICO VINCENTI A VÁDLOTTRA bámult, és azt kérdezte:

– Van valami mondanivalója a tanács számára?

A firenzei férfit látszólag hidegen hagyta a kérdés.

– Mi lenne, ha maga és a ligája hamarjában kitalálna valamit?

Vincenti kíváncsi lett.

– Ön nyilván úgy gondolja, hogy minket félvállról lehet venni.

– Dagikám, nekem vannak barátaim. – A firenzei láthatóan büszke volt erre. – Méghozzá jó sokan.

– A barátai nem érdekelnek minket – szögezte le Vincenti. – De a maga árulása? Ez már más lapra tartozik.

A firenzei kiöltözött az alkalomra: drága Zanetti öltönyt, Charvet inget, Prada nyakkendőt és mindehhez kötelezően Gucci cipőt viselt. Vincenti jól látta, hogy az öltözet többe kerül, mint amennyit az emberek többsége egy év alatt keres.

– Mondok valamit – szólalt meg a firenzei. – Elmegyek, és elfelejtjük ezt az egészet… bármiről van is szó… és maguk is csinálhatják tovább azt, amit eddig.

A Vincenti mellett ülő kilenc ember közül senki sem szólalt meg. Pedig ő előre figyelmeztette őket a fickó arroganciájára. A firenzeit fölbérelték egy apró munka elvégzésére Közép-Ázsiában. Ezt az ügyet a Tanács életbevágóan fontosnak tartotta. Csakhogy a firenzei a maga javára módosította a megállapodást. Szerencsére mindezt idejében fölfedezték, és megtették az ellenlépéseket.

– Úgy gondolja, hogy a szövetségesei majd kiállnak maga mellett? – kérdezte Vincenti.

– Ugye csak tetteti, hogy ennyire naiv lenne, dagikám? Ők beszéltek rá!

Vincenti megint eleresztette a füle mellett a derékbőségére vonatkozó célzást.

– Ők nem ezt mondták.

A szövetségesek valójában egy szindikátus, egy nemzetközi bűnszövetkezet tagjai voltak, és már többször is jó szolgálatokat tettek a Tanácsnak. A firenzeit fölbérelték, a Tanács pedig elnézte a bűnszövetkezet súlyos hibáját, de elvi kérdést csinált abból, hogy a fickót maguk elé idézzék. Mert ez a szindikátus számára is tanulságos lesz. Az is lett. Már le is mondtak a fizetségről, sőt a jelentős előleget is visszatérítették. A firenzeivel ellentétben ők pontosan tudták, kikkel kötnek üzletet.

– Mit tud rólunk? – kérdezte Vincenti.

A firenzei vállat vont.

– Egy csapat gazdag ember, aki szeret játszani.

A hősködés szórakoztatta Vincentit. Négyen álltak a firenzei mögött, mindegyik teljes fegyverzetben, ami megmagyarázta, hogy a szemtelen fickó miért gondolta biztonságban magát. Feltételül szabta, hogy ők is jöhessenek, ha ő megjelenik.

– Hétszáz évvel ezelőtt – kezdte Vincenti – egy bizonyos Tízek Tanácsa irányította Velencét. Olyan emberek, akikről feltételezték, hogy már elég érettek ahhoz, hogy ellenálljanak a kísértésnek vagy a szenvedélynek. Az volt a dolguk, hogy fenntartsák a közbiztonságot és elnyomják a politikai ellenfeleket. És ők pontosan ezt tették. Évszázadokon át. Titokban szereztek bizonyítékokat, mondtak ki és hajtottak végre ítéleteket, és mindezt a velencei állam nevében.

– Azt hiszi, érdekel ez a történelmi előadás?

Vincenti összefonta ujjait az ölében.

– Pedig érdekelhetné.

– Ez az egész mauzóleum itt lelombozó. A magáé?

Igaz, ami igaz, a villa nem árasztotta azt a kellemet, amit régebben, amikor még generációk otthona volt, viszont cárok, császárok, nagyhercegek, mindenféle koronás fők megszálltak már a falai között. Még Napóleon is aludt az egyik hálóban. Úgyhogy büszkén válaszolt:

– A miénk.

– Kéne egy lakberendező… Befejeztük végre?

– Még nem értem a mondanivalóm végére.

A firenzei nagylelkűen intett.

– Akkor folytassa. De már kezdek álmos lenni.

– Mi is a Tízek Tanácsa vagyunk. Elődeinkhez hasonlóan, mi is használunk inkvizítorokat, hogy kikényszerítsük döntéseinket. – Intett, és a szalon túlsó végéből három ember lépett elő. – A mi törvényeink ugyanolyan megkérdőjelezhetetlenek.

– A maguk tanácsa nem egy kormány.

– Nem, mi tényleg mások vagyunk.

Úgy tűnt, a firenzeire még ez sem tett nagy hatást.

– Azért jöttem ide az éjszaka közepén, mert erre utasítottak az én társaim. Nem mintha meg lennék félemlítve. Ezt a négyet azért hoztam, hogy megvédjenek. Tehát a maguk inkvizítorai esetleg nehezen tudnák érvényesíteni az akaratukat.

Vincenti fölemelkedett a székről.

– Azt hiszem, valamit tisztáznunk kell. Magát fölbéreltük egy feladatra. Maga pedig úgy határozott, hogy a saját céljainak megfelelően alakítja át a megállapodást.

– Hacsak nem akarnak valamennyien egy dobozba kerülni, azt ajánlom, felejtsük el ezt az egészet.

Vincentinek elfogyott a türelme. Őszintén utálta hivatali teendőinek ezt a részét. Intett, és az a négy férfi, aki elkísérte ide a firenzeit, megragadta az idiótát.

Az önelégült vigyorból döbbent csodálkozás lett.

Három ember lefogta a firenzeit, a negyedik pedig lefegyverezte. Aztán az egyik inkvizítor egy széles ragasztószalaggal összekötözte a kétségbeesetten védekező férfi csuklóit a háta mögött, majd a bokáit és a térdeit, végül egy csíkkal leragasztotta a száját. Amikor a másik három elengedte, a firenzei vaskos teste a szőnyegre zuhant.

– A tanács bűnösnek talált a liga elárulásában – mondta Vincenti.

Ismét intett, és erre kinyílt egy kétszárnyas ajtó. Egy gazdagon lakkozott, felnyitott tetejű koporsót toltak be. A firenzei szeme tágra nyílt a rémülettől, amint fölismerte, hogy milyen sors vár rá.

Vincenti közelebb lépett.

– Ötszáz évvel ezelőtt Velence elárulóit bezárták a dózse palotája tetején, egyikébe a fából és ólomból készült számos helyiségnek, amelyek ki voltak téve az elemek kénye-kedvének. E helyiségek közismertté vált neve az volt: koporsók. – Kis szünetet tartott, hogy a szavai leülepedjenek. – Szörnyű helyek voltak. Akiket oda bezártak, szinte mind meghaltak. Maga pénzt fogadott el tőlünk, de megpróbált abból még többet leszakítani magának. – Megcsóválta a fejét. – Helytelenül tette. Mellesleg pedig a szövetségesei úgy döntöttek, hogy maga lesz az ára annak, hogy megmaradjon köztünk a békesség.

A firenzei újult erővel próbált kiszabadulni a gúzsból, de a száján a tapasz csaknem megfojtotta. Az inkvizítorok egyike kivezette azt a négy embert, akik a firenzeivel együtt érkeztek. Ők elvégezték a dolgukat. A másik két inkvizítor fölemelte a rúgkapáló testet, és belelökte a koporsóba.

Vincenti benézett a ládába, és pontosan értette, mit sugároz a firenzei szeme. Hát persze hogy elárulta a Tanácsot, de csak azt tette, amit Vincenti, nem pedig a bizottság parancsolt neki. Vincenti volt az, aki megváltoztatta a megbízást, a firenzei pedig csak azért jelent meg a Tanács előtt, mert előzőleg Vincenti négyszemközt azt mondta neki, hogy nem kell aggódnia. Csak egy kis színjáték. Semmi probléma. Menjen bele. Egy óra alatt túl lesznek rajta.

– Dagikám? – kérdezte Vincenti. – Arrivederci!

És lecsapta a koporsó fedelét.

HÁROM

KOPPENHÁGA

MALONE FIGYELTE, amint a lángok lefelé terjednek a lépcsőn, aztán megállnak háromnegyed távnál, és úgy tűnt, nem mennek tovább. Az egyik ablak előtt állt, és keresett valamit, amivel be tudná törni az üveget. Azok a székek, amelyeket észrevett, túl közel voltak a tűzhöz. A második szerkezet továbbra is a földszinten cirkált, mindenfelé köpködve a folyadékát. Nem mert mozdulni. Talán az lehetett volna a megoldás, ha leveti a ruháit, de már a haja és a bőre is bűzlött a vegyi anyagtól.

Az ablaküvegre mért három csapás dörrenése riasztotta föl.

Megpördült, és félméternyire egy ismerős arcba bámult.

Cassiopeia Vitt.

Mit keres itt a nő? Szeme nyilván tágra nyílt a meglepetéstől, de aztán gyorsan magához tért, és kiordított:

– Ki kellene jutnom innen.

A nő a bejáratra mutatott.

Malone egymásba akasztotta az ujjait, ezzel jelezve, hogy zárva van.

A nő intett, hogy lépjen hátrább.

Ahogy megtette, szikrák kezdtek pattogni a berregő szerkentyű aljából. Odarohant a géphez, és fölrúgta. Az alján kerekeket és különféle szerkezetek elemeit látta.

Koppanást hallott, aztán még egyet, és rájött, hogy Cassiopeia mit csinál.

Lövi az ablakot.

Aztán meglátott valamit, amit eddig nem vett észre. A múzeumi vitrinek tetején valamilyen folyadékkal teli műanyag zacskók hevertek.

Az ablaküveg megrepedt.

Nincs más esélye.

Nem törődve a lángokkal, megragadta az egyik széket, és belevágta a sérült üvegtáblába. Az darabokra tört, a szék pedig kirepült az utcára.

A fölrúgott szerkezet talpra állt.

Az egyik szikra begyulladt, és kékes lángok kezdték elárasztani a földszintet, minden irányban terjeszkedve, feléje is.

Előrerohant, és átugrott a kitört ablakon. A lábára érkezett.

Cassiopeia egy méterrel odább állt.

Amikor az ablaküveg kitört, rögtön megérezte a nyomáskülönbséget. Tudott egyet-mást a tüzekről. A lángokat most valósággal elárasztja a friss oxigén. A légnyomás változása is megteszi a magáét. A tűzoltók ezt belobbanásnak nevezik.

Ráadásul ott vannak a műanyag zacskók a vitrinek tetején.

Tudta, mi van bennük.

Megragadta Cassiopeia karját, és átrángatta az úttesten.

– Mit művelsz? – kérdezte a nő.

– Itt az alkalom, hogy ússzunk egyet!

Abban a pillanatban ugrottak le a kőkerítésről, amikor egy hatalmas tűznyelv csapott ki a múzeumból.

NÉGY

SZAMARKAND

KÖZÉP-ÁZSIAI SZÖVETSÉGI KÖZTÁRSASÁG

5.45

IRINA ZOVASCSINA FŐMINISZTER megveregette a ló nyakát, és felkészült a játékra. Szeretett közvetlenül napfelkelte után játszani, a hasadó hajnal fényében, a harmattól átitatott füvű pályán. Szerette a keményen dolgozó, híres ferganai csődöröket is, amelyeket már egy évezred óta nagyra értékeltek, amióta selyemért kínálták őket a kínaiaknak. Istállóiban több mint száz ilyen paripa volt, politikai célból és kedvtelésből egyaránt.

– A többi lovas már készen van? – kérdezte segédjétől.

– Igen, miniszter asszony. A pályán várnak magára.

Zovascsina bőrcsizmát és vattabéléses bőrkabátot viselt egy hosszú kaftánfélén, a csapanon. Rövidre vágott, őszes szőke haján divatos szőrmekucsma volt, a bőrét szolgáltató farkast ő maga ölte meg.

– Akkor ne várassuk őket.

Fölült a lóra.

Az állattal együtt már többször is nyert buzkashit. Ezt az ősi játékot valamikor mindenütt játszották a közép-ázsiai sztyeppéken mindazok, akik gyakorlatilag a nyeregben születtek, és ott is haltak meg. Maga Dzsingisz kán is szerette ezt a sportot. Akkoriban persze nők még csak nem is nézhették, nemhogy részt vettek volna benne!

Ő viszont változtatott ezen a szabályon. A hosszú, vékony lábú, széles szügyű ló megmerevedett, amikor megsimogatta a nyakát.

– Türelem, Bukephalosz!

Arról a lóról nevezte el, amelynek hátán lovagolva annak idején Nagy Sándor meghódította fél Ázsiát, csatáról csatára. Ugyanakkor a buzkashi-lovak nagyon is különlegesek. Még mielőtt először pályára léphetnek, éveken át szoktatják őket a játék zűrzavarához. A zabon és árpán kívül rendszeresen kapnak tojást és vajat. Aztán, amikor az állat elhízott, fölszerszámozzák, fölnyergelik, és kikötik a napra, heteken át, de nemcsak azért, hogy égesse el a fölösleges kilókat, hanem azért is, hogy türelmet tanuljon. Aztán újabb gyakorlatok következnek, például a szűk helyen vágtázás. Az agressziót is bátorítják, de csak olyan szigorú neveléssel, hogy ló és lovasa minden körülmények között összeszokott csapatot alkosson.

– Készen áll? – kérdezte a segéd. Tádzsik férfi volt, a keleti hegyek között született, és már csaknem egy évtizede szolgálta. Ő volt az egyetlen, akinek Zovascsina megengedte, hogy felkészítse a játékra.

A miniszter asszony megdöngette a mellkasát.

– Azt hiszem, megfelelően föl vagyok fegyverkezve.

Prémmel szegélyezett bőrkabátja kényelmesen bő volt, akárcsak a bőrnadrág. Ilyenkor előnyére vált, hogy izmos teste egyáltalán nem volt nőies. Karja és lába duzzadt a rendszeres testedzéssel erősített izmoktól, és segített a szigorú étrend is. Széles, lapos arca mongol ősökre utalt, csakúgy, mint mélyen ülő barna szeme. Mindezt anyjától örökölte, akinek családja valahonnan messze északról származott. Az évek óta önmagára kényszerített fegyelemtől figyelmesen tudott hallgatni és megfontoltan válaszolni. Valósággal sugárzott belőle az energia.

Sokan vélték úgy, hogy lehetetlen megteremteni egy ázsiai szövetségi államot. Ő azonban rácáfolt a kétkedőkre. Kazahsztán, Üzbegisztán, Kirgizisztán, Karakalpakföld, Tádzsikisztán és Türkmenisztán már nem létezett. Tizenöt éve, ezek a volt szovjet tagköztársaságok egy rövid függetlenségi időszak után összeolvadtak az újonnan megalakuló Közép-ázsiai Szövetségi Köztársaságban. Kilenc és fél millió négyzetkilométer, hatvanmillió lakos, akkora terület, amelyhez csak Észak-Amerika vagy Európa mérhető, nagy térség és sok nyersanyag. Az ő álma. És ma már valóság.

– Vigyázzon, miniszter asszony! Csellel akarják majd legyőzni.

A nő elmosolyodott.

– Akkor hamar kell fölkelniük.

Oroszul beszéltek, habár a szövetségben ezen kívül a kazah, a tádzsik, a türkmén és a kirgiz is hivatalos nyelv volt. A sok ott élő szláv kedvéért azonban az orosz maradt a „nemzetiségek közötti kommunikáció” nyelve.

Kinyílt az istálló ajtaja, a nő pedig kinézett a több mint egy kilométeres síkságra. A mező közepe táján 23 lovas gyülekezett egy sekély gödör mellett. Abban feküdt a boz, vagyis egy kecske teteme, amelynek hiányzott a feje, a belső szervei, lábai. A tetemet egy napig áztatták hideg vízben, hogy megfelelően megkeményedjen a rá váró megpróbáltatások előtt.

A terület mindkét végén emelkedett egy-egy csíkosra festett oszlop.

A lovasok kis körökben mozogtak. Csopenozok. A harci játék szereplői, mint ő. És készen állnak a mérkőzésre.

Segédje egy ostort nyújtott neki. Évszázadokkal ezelőtt ez jó néhány bőrszíjból és a végükre kötözött ólomgolyókból állt. Manapság már „szelídebbek” voltak, de továbbra is a ló ösztönzésére használták – és az ellenfelek megtámadására. Az ő ostorának gyönyörűen megmunkált elefántcsont nyele volt.

Elhelyezkedett a nyeregben.

A nap a keletre lévő erdő fölé emelkedett. Zovascsina palotája egykor a vidéket uraló kánok székhelye volt, egészen a tizenkilencedik század végéig, amikor az oroszok meghódították a területet. Harminc szoba, mindegyik tele üzbég bútorral és keleti porcelánnal. Amit ma istállónak használtak, az hajdanán a hárem volt. Az isteneknek hála, azok az idők már elmúltak.

Mély lélegzetet vett, ami egy kellemes új nap ígéretét hordozta.

– Jó játékot! – búcsúzott a segéd.

Egy bólintással köszönte meg a bátorítást, aztán felkészült, hogy pályára lépjen.

De az esze másutt járt.

Vajon mi történik Dániában?

ÖT

KOPPENHÁGA

VIKTOR TOMAS A CSATORNA TÚLOLDALÁN, az árnyékban állt, és figyelte a Görög–római Múzeum lángjait. A társa felé fordult, de nem mondta ki azt, ami egyértelműen látszott.

Probléma.

Rafael volt az, aki megtámadta a betolakodót, és aztán berángatta az alélt testet a múzeumba. Miután a legnagyobb titokban behatoltak az épületbe, a bejárati ajtó valahogy mégis kinyílt, és az emeletről Viktor vette észre, hogy egy árny közeledik a lépcsős tornáchoz. Rafael, aki a földszinten dolgozott, azonnal reagált, és az ajtó mellé osont belülről. Igaz, inkább várnia kellett volna, hogy kiderüljön, mi a betolakodó szándéka. Ehelyett azonban berántotta, és oldalról fejbe vágta az illetőt az egyik szoborral.

– Az a nő – mondta Rafael – egy pisztollyal várakozott. Ez nem jelenthet jót.

Viktor egyetértett. Hosszú, sötét haj, formás alak, testhez simuló kezeslábas. Ahogy az épület lángra kapott, a nő előbukkant egy mellékutcából, és megállt a csatorna mellett. Amikor a férfi megjelent az ablakban, elővett egy pisztolyt, és szétlőtte az üveget.

És a férfi is problémát jelentett.

Szőke, magas, izmos. Egy széket vágott az ablakba, aztán meglepő gyorsasággal kiugrott, mintha mindig is ezt gyakorolta volna. Megragadta a nőt, és mindketten beugrottak a csatorna vizébe.

A tűzoltók néhány perc múlva megérkeztek, éppen akkor, amikor ezek ketten kikászálódtak a vízből. Pokrócokba burkolták őket. A teknősszerű masinák nyilván elvégezték a munkájukat. Rafael nevezte el őket teknősöknek, mert sokban hasonlítottak a szerkezetek ezekre az állatokra, még abban is, ahogyan korrigálták útirányukat. Szerencsére semmi sem marad belőlük. Mindegyik éghető anyagokból készült, amelyek valósággal elpárolognak az általuk keltett hőben. Az igaz, hogy minden vizsgálat azonnal gyújtogatásnak minősíti majd az esetet, de sem a gyújtogatás módját, sem annak eszközeit nem tudják majd meghatározni.

Kivéve, ha a férfi túléli.

– Gondot okozhat nekünk? – kérdezte Rafael.

Viktor a lángokkal birkózó tűzoltókat figyelte. A férfi és a nő az alacsony téglafalon ült, továbbra is a pokrócaikba burkolódzva.

Úgy tűnt, ismerik egymást.

Ez még inkább aggasztotta.

Így Rafael kérdésére az egyetlen lehetséges választ adta:

– Kétségtelenül.

MALONE LASSAN VISSZANYERTE ítélőképességét. Cassiopeia ott ül mellette, egy pokrócba burkolódzva. A múzeum falaiból csak romok maradtak, belül pedig gyakorlatilag semmi. Az épület gyorsan leégett. A tűzoltók továbbra is felügyelték a tüzet, a pusztítás lokalizálására törekedve. Mindeddig egyik környező épület sem került veszélybe.

A levegő tele volt korommal, meg egy furcsa szaggal – keserű, de mégis édes –, amely hasonlított ahhoz, amilyet bent rekedve érzett. Továbbra is szállt a füst az ég felé, beszennyezve a fénylő csillagokat. Egy megtermett férfi kopott, sárga tűzoltóruhában már másodszor botorkált hozzájuk. A brigád egyik vezetője. Egy helyi rendőr már fölvette az ő és Cassiopeia vallomását is.

– Ahogy mondta az imént a permetezőkről – kezdte a tűzoltó dánul –, a mi vizünk is inkább csak szította a lángokat.

– Hogyan sikerült mégis úrrá lenni rajtuk? – kérdezte Malone.

– Amikor a tartályból elfogyott a víz, a tömlők végét egyenesen a csatornába merítettük, és közvetlenül onnan öntöztünk. Ez bevált.

– A sós víz? – Koppenhága valamennyi csatornája összeköttetésben állt a tengerrel.

A brigádvezető bólintott.

– Az eloltotta.

Malone nem értette:

– Találtak valamit az épületben?

– Semmilyen kis szerkezetet, amelyről maga a rendőrségnek beszélt. De az épület annyira átforrósodott, hogy még a márványszobrok is megolvadtak. – A tűzoltófőnök nedves hajába túrt. – Rendkívüli erejű tűz volt. Szükségünk lenne a ruhájára. Lehet, hogy csak annak segítségével tudjuk majd megállapítani a gyújtóanyag összetételét.

– Lehet, hogy mégsem – mondta Malone. – Ugyanis megfürödtem a csatornában.

– Na, ez remek. – A tűzoltófőnök megcsóválta a fejét. – A vizsgálóbizottság el lesz ragadtatva.

Miután a tűzoltó elballagott, Malone Cassiopeiához fordult, és valóságos kihallgatásba kezdett.

– Hajlandó lennél elárulni, hogy mi folyik itt?

– Arról volt szó, hogy nem jössz ide holnap délelőttig.

– Ez nem válasz a kérdésemre.

Hosszú, sötét és nedves hajfürtök lógtak a nő vállára, félig eltakarva vonzó arcát. Spanyol muzulmán nő volt, Dél-Franciaországban élt. Eszes, gazdag és pimasz – mérnök és történész. Az azonban, hogy már egy nappal az előtt Koppenhágában volt, mint amiről neki beszélt, valamit kellett hogy jelentsen. Ráadásul felfegyverkezve, harcra készen érkezett ide, még a ruházata is erre utalt: sötét bőrnadrág, testre simuló bőrzakó. Malone azon töprengett, hogy a nő akadály vagy segítség lesz.

– Szerencse, hogy itt voltam, hogy mentsem a bőröd – mondta a nő.

A férfi nem tudta eldönteni, hogy most komolyan beszél-e, vagy viccel.

– Honnan tudtad, hogy mentened kell a bőröm?

– Hosszú történet, Cotton.

– Van időm. Már visszavonultam.

– De én nem.

Érzékelte a keserűséget a nő szavaiban.

– Tudtad, hogy ez az épület le fog égni, ugye?

A nő nem nézett rá, csak bámult át a csatorna túloldalára.

– Tulajdonképpen azt akartam, hogy leégjen.

– Megmagyaráznád?

A nő egy ideig csendben ült, gondolataiba mélyedve.

– Itt voltam. Korábban. Láttam, amint két férfi betör a múzeumba. Láttam, amikor elkaptak téged. Követni akartam őket, de nem tudtam. – Szünetet tartott. – Miattad.

– Kik voltak a férfiak?

– Azok, akik a gyújtó masinákat itt hagyták.

A nő végighallgatta az ő rendőröknek tett vallomását, de egész idő alatt úgy érezte, hogy Cassiopeia már mindenről tudott.

– Mi lenne, ha nem vacakolnánk már tovább, hanem felvilágosítanál, hogy mi a nyavalya folyik itt! Majdnem otthagytam a fogam!

– Nem kéne törődnöd nyitott ajtókkal éjnek idején.

– Nehéz szakítani a régi beidegződésekkel. De mégis, mi történik itt?

– Láttad a lángokat. Érezted a hőséget. Szokatlanul erős volt, nem?

Visszaemlékezett, hogyan ereszkedett le a tűz fokról fokra a lépcsőn, aztán megállt, mintha felszólításra várt volna a továbbhaladáshoz.

– Igen, mondhatjuk így is.

– A hetedik században, amikor a muzulmán flotta megtámadta Konstantinápolyt, könnyen elfoglalhatták volna a várost. Jobb fegyvereik voltak. Nagyobb seregük. De a bizánciak meglepték őket. Folyékony tűznek, vagy vad tűznek nevezték, és elárasztották vele a hajókat. Ezzel teljesen megsemmisítették a hódító erőket. – Cassiopeia továbbra sem nézett rá. – A különleges fegyver többféle formában is fennmaradt, egészen a keresztes lovagok koráig, amikor a görögtűz elnevezést kapta. Összetétele annyira titkos volt, hogy azt kizárólag a bizánci uralkodó tudhatta. És a császárok olyan jól őrizték ezt a titkot, hogy amikor végül a birodalom összeomlott, a formula is elveszett. – Nagyot sóhajtott, és összébb húzta magán a takarót. – És aztán megtalálták.

– Azt akarod mondani, hogy az imént görögtüzet láttam?

– Egy kis csavarral. Ez a változata nem bírja a sós vizet.

– Akkor ezt miért nem mondtad el a tűzoltóknak, amikor megérkeztek?

– Nem akarok több kérdésre válaszolni, mint amennyire muszáj.

De Malone nem hagyta annyiban.

– Miért hagytad, hogy leégjen ez a múzeum? Nincs benne semmi értékes?

Visszafordult a leégett falak felé, és észrevette kerékpárjának összeégett maradványait. És valami föltűnt neki Cassiopeia viselkedésében. A nő továbbra is kerülte a tekintetét. Amióta csak ismerte, sosem mutatta a kétség, az idegesség vagy a csüggedés jeleit. Kemény volt, okos és fegyelmezett. Most viszont úgy tűnt, gondban van.

Egy autó tűnt fel a lezárt utca végén. Fölismerte, hogy egy drága brit szedán, és megismerte a belőle kikászálódó púpos alakot is.

Henrik Thorvaldsen.

Cassiopeia fölállt.

– Azért jött, hogy beszéljen velünk.

– De honnan tudta, hogy itt vagyunk?

– Valami zajlik itt, Cotton.

HAT

VELENCE

2.30

VINCENTI ÖRÜLT, hogy sikerült elhárítania az esetleges katasztrófát a firenzeivel. Hibázott. Szorított az idő, ő kockáztatott, de úgy tűnt, a sors adott neki még egy esélyt.

– Ellenőrzésünk alatt tartjuk a helyzetet Közép-Ázsiában? – kérdezte tőle a Tízek Tanácsának egyik tagja. – Sikerült megállítanunk azt, amivel ez az őrült megpróbálkozott?

Valamennyi férfi és nő a tanácsteremben gyülekezett, miután a koporsóban kapálódzó firenzeit elvitték. Mostanra pedig már valószínűleg beszüntetett minden ellenállást egy golyóval a fejében.

– Minden rendben – válaszolta. – Személyesen rendeztem el a dolgot, de azt hiszem, Zovascsina főminiszter szereti a látványosságokat. Lehet, hogy most is azt akar csinálni.

– Nem szabad megbízni benne – mondta valaki.

Egy pillanatra elgondolkodtatta a megjegyzés brutalitása, hiszen Zovascsina a szövetségesük volt, de ezzel együtt rögtön helyeselt.

– A zsarnokok mindig problémát jelentenek. – Fölállt, és odament a falon függő egyik térképhez. – Viszont elég sok mindent elért. Sikerült egyesítenie hat korrupt ázsiai országot egy olyan szövetségben, amely akár még sikeres is lehet. – A térképre mutatott. – Valósággal átrajzolta a világtérképet.

– És ezt hogyan sikerült elérnie? – jött a kérdés. – Nyilván nem diplomáciával.

Vincenti ismerte a hivatalos változatot. Miután a Szovjetunió szétesett, Közép-Ázsiában polgárháborúk és viszályok törtek ki, amikor a „nemzetállamok” függetlenségre törekedtek. Az úgynevezett Független Államok Közössége, ami a Szovjetunió helyébe lépett, csak névleg létezett. Virágzott a korrupció és a hozzá nem értés. Irina Zovascsina vezette a helyi reformokat Gorbacsov idejében, a peresztrojkát és a glasznosztyot éltetve, élen járva a korrupt bürokraták megbüntetésében. Végül azonban az oroszokat kiebrudaló mozgalom élére állt, emlékeztetett az oroszok gyarmatosító törekvéseire, és megfújta a környezetvédelmi riadót, amikor azt hangsúlyozta, hogy ázsiaiak ezrei halnak meg az orosz környezetszennyezés miatt. Végül a Kazah Népképviselet élharcosaként segítette az önálló köztársaság kikiáltását.

Egy évvel később elnökké választották.

A Nyugat örömmel üdvözölte. Reformernek tűnt egy olyan térségben, ahol reformok igencsak ritkán fordultak elő. Aztán, tizenöt évvel később azzal döbbentette meg a világot, hogy kikiáltotta a Közép-ázsiai Szövetségi Köztársaságot.

Hat nemzet egyesült.

Pedig Vincenti társának igaza volt. Nem csoda történt. Inkább manipuláció. Így hát a nyilvánvaló választ adta:

– Erővel érte el.

– Meg a politikai ellenfelek jókor jött halálával.

– Ez mindig is hozzátartozott a hatalomhoz – válaszolta. – Nem hibáztathatjuk ezért. Mi is ezt tesszük. – Ránézett a Tanács egy másik tagjára. – A tőke a helyén van?

A kincstárnok bólintott.

– Három egész hat tized milliárd, elszórva a világ különféle bankjaiban, tiszta hozzáférés, egyenesen Szamarkandból is.

– Tagjaink készen állnak, nemde?

– Hamarosan megkezdődnek az újabb befektetések. A tagok többsége jelentős terjeszkedést tervez. Mostanáig, az előírásaink szerint, óvatosan viselkedtek.

Az idő sürgetett. Az eredeti Tízek Tanácsához hasonlóan a jelenlegi Tanács fele kicserélődik. A liga belső szabályzata szerint kétévente öt tagnak kellett cserélődnie. Vincenti mandátuma pedig harminc napon belül lejár.

Ez egyszerre jó és rossz is.

Hatszáz évvel ezelőtt Velence az oligarchák köztársasága volt, amelyet a kereskedők egy bonyolult politikai rendszer által irányítottak. Ennek az volt a lényege, hogy kiküszöbölje az egyeduralmat. A klikkeket és intrikákat úgy vélték ellensúlyozni, hogy a véletlenre épülő eljárásokat dolgoztak ki. Soha nem birtokolhatott egyetlen ember abszolút hatalmat. Mindig csoportok tanácsoltak, döntöttek és cselekedtek. Olyan csoportok, amelyek szabályos időközönként átalakultak.

A korrupció azonban ide is be tudott férkőzni. Állandók voltak az intrikák és a kivételezettek helyzetbe hozásai. Meg az összeesküvések és szövetkezések.

Az ember mindig rájön, mi a jó neki.

Vincenti is.

Harminc nap.

Ez több mint elég.

– Mi van Zovascsina főminiszterrel? – kérdezte a Tanács egyik tagja. – Vele nem lesz probléma?

– Nos – válaszolta –, ez lehet a mai megbeszélésünk témája.

HÉT

SZAMARKAND

KÖZÉP-ÁZSIAI SZÖVETSÉGI KÖZTÁRSASÁG

6.20

ZOVASCSINA MEGSARKANTYÚZTA A LOVÁT. A többi játékos is megösztökélte a lovát. Sár verődött föl az asszonyra, amint a paták felvágták a nedves gyepet. Foga közé kapta a korbácsot, és mindkét kezével a kantárt szorította. Egyelőre senki sem mozdult a talajmélyedésben fekvő kecsketetem felé.

– Gyerünk, Bukephalosz! – sziszegte összeszorított fogán át a ló fülébe. – Mutassuk meg nekik! – Rántott egyet a gyeplőn, a ló pedig megugrott.

A játék szabályai egyszerűek voltak. Meg kell ragadni a bozt, aztán el kell száguldani vele a pálya másik végébe, megkerülni az oszlopot, majd visszarobogni, és letenni a kecske tetemét az úgynevezett „igazság körébe”, amelyet mésszel jelöltek ki a fűben. Elég egyszerűnek tűnhet, de a problémát a csopenozok jelentették, akiknek szinte bármi meg volt engedve, hogy elragadják a játékostól a bozt.

Nagy kitüntetésnek számított, ha valaki tőle kapott meghívást a buzkashiban való részvételre, ő pedig nagyon is megfontoltan választotta ki a játszótársakat. A mostaniban vegyesen voltak saját testőrei és kilenc meghívott vendég, így alkottak két 12 fős csapatot.

Ő volt az egyetlen nő.

És ez tetszett neki.

Úgy tűnt, Bukephalosz megérezte, hogy mi a teendője, és a boz mellé húzott. Az egyik játékos rávágott a ló jobb horpaszára. Zovascsina kikapta foga közül az ostort, és odavágott a másik lovasnak, telibe találva a férfi arcát a bőrszíjakkal. Az elhárította az újabb csapásokat, és folytatta támadását, amelyhez immár három másik lovas is csatlakozott.

A nő csapatából viszont ketten melléje soroltak, és szembeszálltak a támadókkal.

Seregnyi ló és lovas keringett már a boz körül.

Zovascsina előre megmondta a csapatának, hogy ő akar elsőnek fordulni az oszlop körül, a többiek pedig láthatóan igyekeztek őt segíteni ebben.

Az ellenfél csapatából most egy negyedik lovas is nagyon közel húzódott.

Mintha az egész világ a nő körül forgott volna – mind a huszonnégy csopenoz körülötte örvénylett. Az egyik ellenfél ostorcsapása a mellét érte, de a vastag bőrkabát felfogta az ütést. Egyébként főbenjáró bűn lett volna megütni a főminisztert, de ezt fölfüggesztették a buzkashi idejére. Ő akarta úgy, hogy a játékosok ne fogják vissza magukat.

Az egyik lovas lecsúszott a nyergéből, és a földre zuhant.

Senki nem segített neki. Tiltotta a szabály.

Itt mindennaposak voltak a törések, vágások, zúzódások. Az utóbbi két évben öten haltak meg ezen a pályán. A halál mindig is velejárója volt a buzkashinak. Még a szövetség büntető törvénykönyvében is szerepelt, hogy a játék idején okozott halál külön elbírálás alá esik.

Zovascsina megkerülte a sekély mélyedést.

Újabb lovas nyúlt a boz felé, de ő korbácsával rávágott a férfi kezére. Aztán erősen megrántotta Bukephalosz gyeplőjét, hogy lelassítsa. Megpördültek, hogy ismét a tetemre „támadhasson”, mielőtt a többiek utolérik.

Újabb két lovas zuhant a földre.

Minden lélegzetvétellel sarat és fűmaradványokat nyelt, amelyeket alig győzött kiköpködni, de ezzel együtt élvezettel szívta be az izzadó lovak szagát.

Megint szájába kapta a korbácsot, és lehajolt, egyik kezével a kantárt szorítva, a másikkal pedig megmarkolva a tetemet. Vér fröccsent onnan, ahonnan a kecske lábait és fejét levágták. Fölemelte a döglött kecskét, és erősen tartotta, aztán jelezte Bukephalosznak, hogy száguldjon el balra.

Most már csak három szabály létezett.

Tilos odakötni a tetemet. Tilos a bozt tartó kézre ütni. Tilos a lovakat elgáncsolni.

És most el kell vágtázni az oszlopig.

Megsarkantyúzta Bukephaloszt.

A másik csapat összezárt előtte.

Az ő csapata a segítségére sietett.

A tetem súlyos volt, lehetett vagy harminc kiló, erős karja azonban könnyen tartotta. A vér egyre áztatta karját és ruhájának ujját.

Hirtelen egy csapást érzett a gerincén.

Hátrakapta a fejét.

Két ellenséges lovas.

És egyre többen közeledtek feléje.

Mennydörögve doboltak a paták a nedves földön, amit csak a lovak dühös horkantásai szakítottak meg. A nő csopenozai a védelmére siettek. Záporoztak az ütések mindkét oldalon. Minden erejét összeszedve szorította a bozt, annyira, hogy belefájdult a karja.

Az oszlop ötven méterre volt előtte.

A játéktér a nyári palota mögött terült el, egy füves réten, amely a másik oldalon sűrű erdőben folytatódott. A szovjetek az egész komplexumot a pártvezetők pihenőhelyének tartották fenn, ezért maradhatott meg. Zovascsina csak néhány külsőségen változtatott, de az orosz megszállás jó néhány elemét bölcsen megőrizte.

Egyre több lovas kapcsolódott be a két csapat harcába.

Ostorcsapások robaja.

Emberek nyögtek.

Káromkodások mindkét oldalról.

A nő az élre vágott, de nem sokkal tudta megelőzni a többieket. Le kell majd lassítania, hogy megkerülje az oszlopot, és visszainduljon az „igazság köre” felé, de ez egyúttal alkalmat teremt az ellenfelek számára, hogy elkapják. Mostanáig a csapata együttműködött vele, de a szabályok megengedték, hogy ettől fogva bárki elragadhassa tőle a bozt, és maga próbálja célba juttatni.

Elhatározta, hogy meglepi valamennyiüket.

Néhány ütéssel jobb felé térítette el Bukephaloszt.

A pályának nem volt pontosan meghatározott területe. A lovasok szinte akármerre elkalandozhattak, és ezt meg is tették. Kifelé irányította a vágtát. A csopenozok zöme tőle balra gyülekezett, ő meg a pálya széle felé haladt, ahol hatalmas fák alkottak sorokat egymás mögött. Át lehetett köztük férni, korábban többször is megtette ezt, de most egy másik út mellett döntött.

Mielőtt bárki reagálhatott volna hirtelen irányváltoztatására, balra húzott, és átvágott a mezőn, a vágtató lovasok fő csapata a meglepetéstől lassítani kényszerült.

Ezt a pillanatnyi habozást kihasználva Zovascsina előreszáguldott, és megkerülte az oszlopot.

A többiek utána.

Most az előtte fekvő dolgokra fordította figyelmét.

Egy magányos lovas várakozott a pályán, úgy ötvenméternyire. Barna bőrű, szakállas, merev arcú. Kissé fölemelkedve ült a nyeregben, és Zovascsina látta, hogy a bőrköpenye alól kihúz egy puskát. Maga elé tartotta a fegyvert, és a nőt várta.

– Mutassuk meg neki, Bukephalosz, hogy nem félünk!

A ló egyenesen száguldott tovább.

A fegyveres nem mozdult. Zovascsina meredten nézte. Senki nem fogja őt visszafordulásra kényszeríteni.

A puskacső fölemelkedett.

Lövés döreje visszhangzott a játéktéren.

A fegyveres férfi megbillent a nyeregben, aztán a földre zuhant. Lova megriadva, lovasa nélkül eliramodott.

Zovascsina átgázolt a tetemen, Bukephalosz patái belehasítottak a meleg húsba, a holttest elmaradt mögöttük.

Tovább vágtattak, amíg az „igazság körét” meg nem látta. Amint elszáguldottak mellette, a bozt egyenesen a közepébe vágta, majd lefékezte Bukephaloszt.

A többi lovas már ott megállt, ahol a halott feküdt.

Egy játékos lelövése semmiképpen nem lehetett szabályos. Ez semmilyen játéknak nem lehet a része. Vagy tán igen? Csak más a felfogás. Olyan, ahol mások a játékosok, és mások a szabályok. Ez itt most egy olyan szabály volt, amelyet a pályán lévő férfiak közül senki sem ismert.

Zovascsina megrántotta a kantárt, és kiegyenesedett a nyeregben. A palota tetejére pillantott. A volt szovjet lőállások egyikéből egy mesterlövész a puskáját meglóbálva jelezte, hogy sikerrel járt.

Az asszony viszonozta a jelet azzal, hogy ágaskodásra kényszerítette Bukephaloszt, a ló pedig nyerítve adta egyetértését a férfi legyilkolásához.

NYOLC

KOPPENHÁGA

3.10

CASSIOPEIA KÖVETTE Malone-t és Henrik Thorvaldsent Malone könyvesboltjába. Fáradt volt. Felkészült egy hosszú éjszakára, bár az utóbbi hónapok nagyon megviselték, különösen a legutóbbi hetek; úgy tűnt, a megpróbáltatások még távolról sem értek véget.

Malone fölkapcsolta a világítást.

A nő már értesült arról, hogy mi történt itt a múlt ősszel – amikor föltűnt Malone volt felesége… meg volt az a gyújtóbomba –, de a restaurátorok kiváló munkát végeztek. Elismerően bámulta a helyreállítást. Vadonatúj, de mégis réginek tűnik.

– Gratulálok a kőműves- és egyéb mestereknek.

Thorvaldsen bólintott.

– Azt akartam, hogy úgy nézzen ki, mint azelőtt. Túl sok a történelem ebben a házban ahhoz, hogy holmi fanatikusok csak úgy tönkretegyék.

– Nem akarsz kibújni azokból a nedves ruhákból? – kérdezte Malone a nőtől.

– Nem kéne előbb Henriket hazaküldeni?

– Úgy hallottam, szeret leskelődni – vigyorgott Malone.

– Nagyon izgatóan hangzik – mondta Malone –, de ma éjszaka nem vagyok olyan hangulatban.

A nő sem volt.

– Jól vagyok így. A bőr gyorsan megszárad. Ez az egyik oka, miért ezt viselem, ha dolgozom.

– És ma éjszaka min dolgoztál?

– Biztos, hogy hallani akarod? Mindig azt mondod, hogy könyvkereskedő vagy, nem pedig ügynök. Hogy visszavonultál már, meg effélék.

– Küldtél egy e-mailt, amelyben arra kértél, hogy találkozzunk reggel annál a múzeumnál. Annak alapján, amit ott, a tűznél mondtál, holnap már nem lehetett létjogosultsága ott semmiféle múzeumnak.

A nő leült az egyik fotelba.

– Éppen ezért kellett ott találkoznunk. Mondd el neki, Henrik!

Kedvelte Malone-t. Okos, magabiztos, jóképű férfi – ezt gondolta rögtön, amikor először találkoztak tavaly Franciaországban. Ügynök, emellett különlegesen jól képzett ügyvéd. Tizenkét évig dolgozott az amerikai Igazságügyi Minisztérium egyik titkos egységénél, a Magellán Ügyosztályon. Aztán két évvel ezelőtt kilépett, és megvette Koppenhágában ezt a könyvesboltot Thorvaldsentől. Egyenes beszédű és néha tetteiben kicsit nyers volt, éppúgy, mint a nő, úgyhogy Cassiopeia egy szót sem szólhatott. Tetszett neki a férfi életvidám arca, az a hamiskás csillogás fénylő, zöld szemében, a homokszínű haja és arcának barna bőre. Tudta, hogy negyvenes éveinek közepén jár, de azt is látta, hogy az ifjúság hamvas bája – ha szabad ilyesmit mondani egy férfiról – még mindig nem kopott le róla, ezért most volt a legvonzóbb korban.

Irigyelte őt.

De most munkára.

Ehhez viszont Cassiopeia szerint túlságosan kevés volt az idő.

– Cotton – kezdte Thorvaldsen –, Európában másutt is voltak tüzek. Kezdődött Franciaországban, aztán Spanyolországban, Belgiumban és Svájcban folytatódott. Mind hasonló volt ahhoz, amilyet te is tapasztaltál. A rendőrség valamennyi helyszínen gyújtogatást állapított meg, de mindeddig nem kapcsolták össze az ügyeket. A megtámadott épületek közül kettő porig égett. Ezek vidéken voltak, és úgy tűnik, senkit sem érdekeltek. Mind a négy olyan magántulajdonú építmény volt, amelyben senki sem lakott. Ez az itteni volt az első kereskedelmi célú létesítmény.

– És te hogyan szedted össze a tényeket? – kérdezte Malone.

– Tudjuk, mit keresnek – szólt közbe a nő. – Elefántos érméket.

– Nahát – mondta Malone –, hajszálpontosan erre következtettem én is. Öt gyújtogatás. Szerte Európában. Ez csakis elefántos érmék miatt lehet. Mi másért?

– Ezek mind valódiak.

– Köszönöm az információt. De mi a nyavalya az az elefántos érme?

– Körülbelül 2300 évvel ezelőtt – mondta Thorvaldsen –, miután Nagy Sándor meghódította Kis-Ázsiát és Perzsiát, szemet vetett Indiára. De a serege cserbenhagyta, még mielőtt egy nagyobb részt el tudott volna foglalni belőle. Több csatát is vívott Indiában, és ekkor találkozott először harci elefántokkal. Ezek áttörték a makedón vonalakat, és hatalmas pusztítást okoztak. Sándor emberei rettegtek tőlük. E történet emlékére később érméket vertek, amelyeken Nagy Sándor szembeszáll az elefántokkal.

– Az érméket Sándor halála után verték – folytatta Cassiopeia. – Nem tudjuk, hány darabot, de ma már csak nyolcról van tudomásunk: az a négy, amelyet már elraboltak, a ma éjszakai, két másik magántulajdonban, valamint egy a szamarkandi Kultúrtörténeti Múzeumban.

– A Közép-ázsiai Szövetségi Köztársaságban? – kérdezte Malone. – Ennek egy részét is meghódította Nagy Sándor.

Thorvaldsen nehézkesen bekucorodott az egyik fotelba, meggörbült gerince miatt a nyaka előremeredt és húsos álla így gyakorlatilag a mellére tapadt. Cassiopeia észrevette, hogy öreg barátja igencsak kimerült. A férfi szokásos bő szvetterét és kordnadrágját viselte. A nő tudta, hogy azért választotta mindig ezt az öltözéket, hogy elrejtse testének formátlanságát. Nem szívesen vonta be az eseményekbe, de a férfi ragaszkodott hozzá. Jó barát volt. És ideje megtudni, hogy Malone vajon mennyire jó barát.

– Mit tudsz Nagy Sándor haláláról?

– Olvastam róla. Rengeteg mítosz keveredik ellentmondásos tényekkel.

– Ez az a bizonyos fotografikus memóriád?

Malone bólintott.

– Az anyatejjel szívtam magamba.

A nő elmosolyodott.

– Ami időszámításunk előtt 323 júniusában történt, az nagyban megváltoztatta a világot.

Thorvaldsen intett a nőnek.

– Gyerünk! Mondd el neki! Tudnia kell róla.

Cassiopeia belefogott.

Május utolsó napján Babilon falai között Sándor egy vacsorán vett részt, amelyet egyik bizalmasa rendezett. Sándor köszöntőt mondott, megivott egy nagy kupa sűrű bort, aztán felsikoltott, mintha villámcsapás érte volna. Gyorsan lefektették, ahol láz tört rá, de aztán tovább folytatta a kockajátékot, a vezéreivel haditervekről tárgyalt, és elvégezte a szokásos áldozati szertartásokat is. A negyedik napon kimerültségről panaszkodott, és bizalmasai közül többen is észrevették, hogy ereje csak árnyéka a réginek. Még napokig feküdt és főként aludt a hűvös fürdő falai között. Legyengült állapota ellenére Sándor üzent a gyalogságnak, hogy készüljenek föl a négy nap múlva esedékes indulásra, a hajóhadnak pedig öt nap múlva kell indulnia. Ekkorra tervezte ugyanis, hogy nyugat felé vonul, és meghódítja Arábiát. Június 6-án még gyengébbnek érezte magát, és átadta gyűrűjét Perdikkásznak, így a kormányzás jogszerűen folytatódhatott. Mindez rémületet keltett. Csapatai attól tartottak, hogy már meg is halt, ezért Sándor megengedte, hogy elvonuljanak betegágya előtt. Mindegyiküket mosollyal üdvözölte. Amikor az utolsó katona is elment, ezt suttogta: „Halálom után hol találtok majd egy olyan királyt, aki méltó, hogy ilyen emberei legyenek?” Aztán elrendelte, hogy ha meghalt, a testét vigyék Egyiptomba, Ámon templomába. Egyik alvezére sem akart a végről hallani. De az állapota egyre rosszabbodott, míg végül, június 9-én bizalmasai megkérdezték: „Kire hagyod a birodalmadat?” Ptolemaiosz szerint azt mondta, „a legbölcsebbre”. Szeleukusz szerint „a legigazabbra”, Peithón szerint viszont „a legerősebbre”. Hatalmas vita kezdődött arról, hogy melyikük hallotta jól. Másnap reggelre azonban életének harmincharmadik évében, 12 év és 8 hónap uralkodás után makedóniai III. Sándor meghalt.

– Még ma is folyik a vita az utolsó szavainak értelmezéséről – mondta a nő.

– De miért olyan fontos ez? – kérdezte Malone.

– Mert ez az öröksége – mondta Thorvaldsen. – Egy királyság, jogos örökös nélkül.

– És ennek van valami köze az elefántos érmékhez?

– Cotton! – mondta Thorvaldsen. – Én megvettem ezt a múzeumot, pedig tudtam, hogy valaki el fogja majd pusztítani. Cassiopeia és én számítottunk erre.

– Egy lépéssel azok előtt kellett járnunk, akik az érmékre vadásznak – tette hozzá a nő.

– Úgy tűnik, ők győztek. Megkaparintották.

Thorvaldsen összenézett a nővel, aztán Malone-hoz fordulva ezt mondta:

– Hát, nem egészen.

KILENC

VIKTOR CSAK AKKOR könnyebbült meg, amikor bezárták maguk mögött a hotelszoba ajtaját. Koppenhága másik felén voltak, Nyhavn közelében, ahol zajos part menti kávézók szolgálták ki a lármás kuncsaftokat. Leült az íróasztalhoz, és fölkapcsolta a lámpát, miközben Rafael elfoglalta helyét az ablak mellett, amely a négy emelettel alattuk elnyúló utcára nézett.

Most már nála volt az ötödik érme is.

Az első négy csalódást okozott. Az egyik hamisítvány volt, a másik három pedig nagyon megrongálódott. Fél éve még alig tudott valamit az elefántos érmékről. Most már egészen profinak tartotta magát az eredetüket illetően.

– Minden rendben – mondta Rafaelnek –, nyugodj meg! Senki sem követett.

– Azért biztos, ami biztos, én figyelek.

Tudta, hogy Rafael most jóvá akarja tenni, hogy túlreagálta a dolgokat ott, a múzeumban.

– Oké.

– Halottnak kéne lennie.

– Jobb, hogy mégsem. Legalább tudjuk, mivel állunk szemben.

Kinyitott egy bőrtokot, és kivett belőle egy sztereo-mikroszkópot és egy digitális mérőeszközt.

Az asztalra rakta az érmét. A múzeum egyik kiállítópultján találták, a korrekt magyarázó címke mögött: „Elefántos érme (Nagy Sándor), tízdrachmás, körülbelül Kr. e. 2. század”.

Először is lemérte az átmérőjét. Harmincöt milliméter. Ez nagyjából rendben van. Bekapcsolta az elektronikus súlymérőt: 40,74 gramm. Ez is rendben van.

Nagyítóval gondosan megvizsgálta az érmén lévő képet – egy fejedelmi díszbe öltözött harcos tolldíszes sisakban, nyakvédőben, mellvértben és egy lovagi palástban, amely a térdhajlatáig ért.

Meg volt elégedve. A hamisított darabok jellegzetes hibája ugyanis éppen a palásthoz kapcsolódott, ami a nem eredeti érméken a bokáig ért. Évszázadokon át virágzott a kereskedelem a hamis ógörög érmékkel, és az ügyes hamisítók kitanulták, hogyan tévesszék meg a türelmetleneket és a hiszékenyeket.

Ő, szerencsére, egyik csoporthoz sem tartozott.

Az első elefántos érme akkor került a nyilvánosság elé, amikor 1887-ben a British Museumnak ajándékozták. Valahonnan Közép-Ázsiából származott. A következő 1926-ban került elő Iránból. A harmadikat 1959-ben fedezték föl. A negyediket 1964-ben. Aztán, 1973-ban újabb négyet találtak Babilon romjainál. Összesen nyolc darab, amelyek különféle múzeumokban és magángyűjtőknél voltak. Nem kirívóan értékesek, mert ógörög műtárgyakból elég sok van már, beleértve több ezer érmét is, de azért gyűjtésre érdemesek.

Tovább vizsgálta az érmét.

A borotvált arcú, fiatal harcos egy szarisszát, azaz hosszú döfőlándzsát tartott a bal kezében, aminek csúcsa levél alakú hegyben végződött. Jobb kezében pedig villámokat. Fölötte látszott a szárnyaló Niké, a győzelem szárnyas istennője. A harcostól balra a vésnök egy furcsa monogramot helyezett el.

Hogy ez BA-t vagy BAB-t ábrázolt, és hogy mindez mit jelent, azt Viktor nem tudta. De egy hiteles érmén szerepelnie kellett ennek a különös szimbólumnak.

Minden rendben lévőnek tűnt. Semmi felesleges, és semmi nem hiányzik.

Megfordította az érmét.

A szélei már erősen lekoptak, az ónszínű patina olyan egyenletesen bevonta, mintha vízben ázott volna. Az idő lassan kikezdte a finom bevéséseket mindkét oldalon. De már az is csodaszámba ment, hogy ez a néhány darab fennmaradt.

– Minden csendes? – kérdezte Rafaeltől, aki továbbra is az ablaknál állt.

– Ne atyáskodjál már velem.

Viktor fölpillantott.

– Tényleg tudni szeretném.

– Úgy látszik, sosem döntök jól.

Megérezte az elkeseredettséget társa hangjában.

– Láttál valakit bejönni a múzeum ajtaján. Reagáltál. Ez minden.

– De hülyeség volt. Egy hulla túl nagy figyelmet kelt.

– Nem találtak volna holttestet. De most már ne foglalkozz vele. Különben is, én jóváhagytam, hogy ott maradjon.

Ismét az érmére fordította figyelmét. A hátoldalon egy másik harcos, ezúttal egy lovas látszott, aki hasonló öltözetben éppen egy visszavonuló elefántot támad. Az ormányos hátán ketten ültek. Egyikük egy szarisszát lóbált, a másik meg a lovas dárdájának hegyét próbálta kihúzni a melléből. Érmeszakértők egyetértettek abban, hogy a mindkét oldalon látható fejedelmi harcos Sándor lehet, és az érme a harci elefántokkal vívott egyik csatát örökíti meg.

De annak tényleges kiderítése, hogy az érme valódi-e, csak a mikroszkóp alatt derül ki.

Bekapcsolta a mikroszkóp lámpáját, és a tízdrachmást az üveglapra helyezte.

A hitelesen eredeti darabokban volt valami rendellenes. Apró betűket rejtettek el a metszetben, amiket az egykori érmesajtolók egy kezdetleges lencsével alakítottak ki. A szakértők úgy vélték, hogy a felirat valami olyasmi célt szolgálhat, mint a mai bankjegyeken a vízjel, talán az eredetiség igazolása. A nagyítólencsék nem voltak mindennaposak az ókorban, úgyhogy a jelet akkoriban szinte lehetetlen volt fölfedezni. A betűjeleket akkor vették észre, amikor az első érme fölbukkant, immár jó néhány éve. De az eddig ellopott négyből csupán az egyiken volt megfigyelhető ez a különlegesség. Ha ez az érme eredeti, akkor a lovas ruházatának redői között két görög betűnek kell rejtőznie – ZH.

Élesített a mikroszkóp lencséjén, és meglátott egy apró vésetet.

De nem betűket.

Számokat.

36 44 77 55.

Fölkapta a fejét.

Rafael ránézett.

– Mi van?

A rejtély csak nagyobb lett. Korábban már használta a hotelszoba telefonját, és lebonyolított néhány hívást. Pillantása a telefonra, pontosabban annak az alsó részén lévő matricára szegeződött. Négy számpár, amelyből az első a harminchatos.

Nem pontosan az, amit az imént a mikroszkópban látott.

De rögtön tudta, hogy mit jelentenek ezek a számok az elvileg ókori érmén.

Egy dán telefonszámot.

TÍZ

VELENCE

6.30

VINCENTI ÖNMAGÁT VIZSGÁLGATTA a tükörben, miközben az inas megigazította a zakóját, hogy a Gucci öltöny tetszetősebben fedje hatalmas testét. Az inas aztán egy teveszőr kefével eltávolította a pihemaradványokat is. Vincenti megigazította a nyakkendőjét, hogy a csomó elég szoros legyen. Az inas egy burgundivörös zsebkendőt nyújtott át neki, ő pedig elrendezte a selymes redőket is a zakó felső zsebében.

Száznegyven kilós alakja egész jól nézett ki a méretre készült öltönyben. A milánói divattanácsadó, akit alkalmazott, azt mondta neki, hogy a barnás színek nemcsak tekintélyt sugároznak, hanem egyúttal elvonják a figyelmet az alakjáról. Ami nem lehetett könnyű. Rajta ugyanis minden nagy volt: húsos orcák és toka, hurkás homlok, krumpliorr… De imádta a zsíros ételeket, a diétázást pedig egyenesen bűnnek tartotta.

Intett, mire az inas letisztogatta Lorenzo Banfi cipőit. Lopva még egyszer a tükörbe pillantott, aztán megnézte az órát.

– Uram – mondta az inas –, megint hívta, mialatt ön tusolt.

– A privát számomon?

Az inas bólintott.

– Hagyott telefonszámot?

Az inas a zsebébe nyúlt, és egy papírt húzott elő. Vincenti tudott aludni egy kicsit a Tanács ülése előtt és után is. Az alvás, ellentétben a diétázással, egyáltalán nem volt időpocsékolás. Tudta, hogy várnak rá, és utált késni, úgy döntött, hogy mégiscsak a hálószobájából telefonál. Nem kell mindent mobilon megbeszélni.

Az inas távozott.

Az ágy melletti telefonhoz lépett, és egy külföldi számot tárcsázott. Három csengetés visszhangzott a fülében, mire egy női hang válaszolt, ő pedig ezt mondta:

– Úgy látom, főminiszter asszony, hogy ön továbbra is az élők sorába tartozik.

– És jó tudni, hogy az értesülése pontos volt.

– Nem mertem volna holmi képzelgéssel zavarni.

– De azt még mindig nem árulta el, honnan tudta, hogy valaki ma meg akar majd ölni engem.

Vincenti három napja juttatta el Irina Zovascsinának a firenzei tervét a merényletről.

– A liga figyel a tagjaira, és ön, főminiszter asszony az egyik legfontosabb tagunk.

A nő kuncogott.

– Ej, Enrico! Ne nyalizzon!

– Megnyerte a buzkashit?

– Természetesen. Kétszer is a körbe értem. A gyilkos tetemét a játéktéren hagytuk, és teljesen széttapostuk. A madarak és a kóbor kutyák most boldogok lehetnek.

Vincentinek megrándult az arca. Ez a baj ezekkel a közép-ázsiaiakkal. Miközben mindenképpen a huszonegyedik századhoz akarnak tartozni, a kultúrájuk megmaradt tizenötödik századinak. A ligának mindent el kell majd követnie, hogy ezt megváltoztassa. Még ha olyan nehéznek tűnik is, mint egy ragadozót vegetáriánus diétára szoktatni.

– Ismeri az Iliászt? – kérdezte a nő.

A férfi tudta, hogy most a másik kedvére kell tennie.

– Ismerem.

– „Sok hősnek erős lelkét Hádészra vetette, míg őket magukat zsákmányul a dögmadaraknak és a kutyáknak dobta.”{1}

Vincenti elvigyorodott.

– Maga Akhilleuszt akarja utánozni?

– Sok irigyelnivalót találok benne.

– Nem volt tán borzasztóan büszke ember? Úgy emlékszem, túlságosan is.

– De nagy harcos is! Mindig is az volt. Mondja csak, Enrico, mi van a maga árulójával? Megoldotta a problémát?

– A firenzeinek gyönyörű temetése lesz, tőlünk kicsit északra, a tóvidéken. Virágot természetesen küldünk majd. – Elhatározta, hogy kipuhatolja, milyen kedvében van a nő. – Találkoznunk kellene.

– A fizetségért, mert megmentette az életemet?

– Hogy ne alkudozzon tovább, mint ahogyan arról régebben megállapodtunk.

– Néhány napon belül kész leszek találkozni a Tanáccsal. De előtte meg kell oldanom néhány dolgot.

– Engem jobban érdekel, hogy mikor találkozunk személyesen mi ketten.

A nő felkuncogott.

– Mindjárt gondoltam! És engem is ez izgat jobban. De vannak dolgok, amelyeket még be kell fejeznem.

– Nemsokára lejár a megbízatásom a Tanács élén. Aztán már másokkal kell üzletelnie. Ők pedig lehet, hogy nem lesznek ilyen simulékonyak.

A nő fölnevetett.

– Ez tetszik nekem. Simulékonyak. Imádok magával üzletelni, Enrico. Mi ketten nagyszerűen megértjük egymást.

– Beszélnünk kell négyszemközt.

– Hamarosan. Előbb azonban ott van magának az a másik probléma, amelyről már beszéltünk. Az amerikaiak.

Ez valóban így volt.

– Ne aggódjon! Úgy tervezem, hogy még ma rendezem az ügyet.

TIZENEGY

KOPPENHÁGA

– MIT ÉRTESZ AZON, HOGY nem egészen? – kérdezte Malone Thorvaldsentől.

– Megrendeltem egy hamis elefántos érmét. Tulajdonképpen nagyon egyszerű. Rengeteg hamisítvány van a piacon.

– És miért rendelted meg?

– Cotton – szólt közbe Cassiopeia –, ezek az érmék nagyon fontosak.

– Jé, erre magamtól sosem gondoltam volna! Csak azt nem hallottam még, hogy miként és miért.

– Mit tudsz arról, mi történt Nagy Sándorral, miután meghalt? – kérdezte Thorvaldsen. – Hogy mi történt a testével?

Malone olvasott már a dologról.

– Tudok egyet s mást.

– Kétlem, hogy arról is tudsz, amiről mi – mondta Cassiopeia. Az egyik könyvespolc mellett állt. – Múlt ősszel fölhívott egy barátom, aki a szamarkandi Kultúrtörténeti Múzeumban dolgozik. Talált valamit, amiről úgy gondolta, hogy esetleg látni szeretném. Egy régi kéziratot.

– Mennyire régi?

– Időszámításunk szerinti első vagy második század. Hallottál már a röntgensugár-fluoreszcenciáról?

Malone megrázta a fejét.

– Ez egy viszonylag új eljárás – mondta Thorvaldsen. – A kora középkorban a pergamen olyan ritka volt, hogy a szerzetesek kidolgoztak egy újrahasznosítási módszert, vagyis lekaparták az eredeti tintát, és aztán a letisztított pergameneket imakönyvek írására használták. A fluoreszcencia segítségével röntgensugarakat állítanak elő a részecskegyorsítóban, és aztán ezekkel bombázzák az újrahasznosított pergament. Az évszázadokkal ezelőtt használt tintában szerencsére sok a vas. Amikor a röntgensugár beleütközik ebbe a tintába, a pergamen mélyén rejtőző molekulák felizzanak, és ezt a képet rögzíteni lehet. Nagyon érdekes és szórakoztató. Mintha egy faxot kapnál a múltból. Az egykor eltüntetett szavak, amelyekre új tintával ráírtak, ismét láthatóvá válnak.

– Cotton – mondta Cassiopeia –, amit Nagy Sándorról tudunk, az elsősorban négy olyan ember írásain alapul, akik csaknem öt évszázaddal Sándor után éltek. Az Ephemeridák, Sándor úgynevezett uralkodói naplója, amely állítólag korabeli, nem megbízható, hiszen a győztes szereti átírni a történelmet. A Sándor-regényt, amelyet sokan megbízható forrásként szeretnek idézni, elsősorban a fantázia szülte, és kevés köze van a valósághoz. A másik kettőt viszont megbízhatónak ismert szerzők írták, Flavius Arrianus, illetve Plutarkhosz.

– Olvastam a Sándor-regényt. Jó sztori.

– De csak ennyi. Nagy Sándor, a britek Arthurjához hasonlóan olyan uralkodó volt, akinek valóságos élettörténetét egy romantikus legendával helyettesítették. Manapság valami nagy és jóságos hódítónak tekintik. Államférfinak. Valójában azonban példátlan módon mészárolta le az embereket, és a meghódított területek javait példátlan méretekben pusztította. Puszta paranoiából meggyilkolta a barátait, és csapatai nagy részét értelmetlen halálba vezette. Szerencsejátékos volt, aki a saját életét is kockára tette, meg azokét az ezrekét, akik körülvették. Nincs semmi varázslatos benne.

– Nem értek egyet veled – mondta Malone. – Nagy hadvezér volt, az első ember, aki egyesítette az egész világot. Hódításai azért voltak véresek és brutálisak, mert a háború ilyen. Igaz, hogy mindenáron hódítani akart, de úgy tűnt, a világ készen áll arra, hogy meghódítsák. Politikai téren agyafúrt volt. Görög, aki végül perzsává lett. Amit csak olvastam róla, abból azt szűrtem le, hogy nem volt kicsinyesen nacionalista – és nem is kárhoztatom ezért. A halála után alvezérei egymás között fölosztották a birodalmat, ami több évszázadra garantálta a görög kultúra dominanciáját. A hellenisztikus kor véglegesen megváltoztatta a nyugati civilizációt. És minden ővele kezdődött.

Látta, hogy Cassiopeia nem így gondolja.

– Éppen erről az örökségről volt szó a régi kéziratban – mondta a nő. – Arról, hogy valójában mi történt Sándor halála után.

– Tudjuk, mi történt – jegyezte meg Malone. – Birodalma az alvezéreinek prédája lett, ők meg rejtegetőst játszottak a holttestével. Rengeteg, egymástól eltérő beszámoló van arról, hogy miként próbálták meg egymástól elrabolni, vagy eltéríteni a halotti menetet. Mindannyian magukénak akarták a holttestet, hogy az az ő hatalmukat jelképezze. Ezért balzsamozták be. A görögök általában elégették a holtakat. De Sándort nem! Az ő testének fenn kellett maradnia!

– Pontosan arról szól a kézirat, hogy mi történt a két esemény között, hogy Nagy Sándor Babilonban meghalt, és hogy a holttestét véglegesen nyugatra szállították – mondta Cassiopeia. – Egy év telt el közben. Egy év, ami döntő jelentőségű az elefántos érmék szempontjából.

Halk csörgés törte meg a csöndet.

Malone kissé meglepődve nézte, hogy Henrik elővesz egy telefont a zsebéből. Különös. Thorvaldsen nem szerette a mobilokat, és különösen utálta azokat az embereket, akik az ő jelenlétében használták is őket.

Malone Cassiopeiára pillantott.

– Ennyire fontos?

A nő továbbra is komoran nézett.

– Erre vártunk.

– Mitől vagy ilyen feldobott?

– Lehet, hogy nem hiszed el, Cotton, de nekem is vannak érzelmeim.

Malone elgondolkodott ezen a csípős megjegyzésen. Amikor a nő karácsonykor Koppenhágában járt, több kellemes estét is együtt töltöttek Christiangadéban, Thorvaldsen tengerparti otthonában, a dán fővárostól kissé északra. Még ajándékot is adott neki: egy ritka, tizenhetedik századi kiadványt a középkori építészet műszaki kérdéseiről. A nő franciaországi rekonstrukciós terve, amelyben kőről kőre próbált fölépíteni egy hétszáz évvel ezelőtti kastélyt korabeli szerszámokkal és alapanyagokkal, egészen jól haladt. Még abban is megállapodtak, hogy tavasszal majd fölkeresi Cassiopeiát.

Thorvaldsen befejezte a beszélgetést.

– A múzeumi tolvaj volt az.

– Honnan tudta, hogy téged kell hívnia? – kérdezte Malone.

– Ezt a telefonszámot vésettem az érmébe. Teljesen egyértelművé akartam tenni, hogy vártuk őt. Azt mondtam neki, hogy ha akarja az eredeti tízdrachmást, akkor meg kell vásárolnia.