Gregg Olsen

TARTSD A SZÁD!

Fordította: Kovács Kristóf

A mű eredeti címe: If you tell

Copyright © Gregg Olsen, 2019

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Kovács Kristóf, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető

ISBN 978-963-614-285-8 (papír)

ISBN 978-963-614-286-5 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Király Katalin

Felelős szerkesztő: Marosi László

Korrektor: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv: Tóth Gábor

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

NIKKINEK, SAMINEK ÉS TORINAK

A szerző jegyzete

A KÖZÖS EMLÉKEK olyanok, mint a kirakós játék darabkái. Néha nem illeszkednek tökéletesen egymásba. Én minden tőlem telhetőt megtettem, hogy amennyire csak lehet, összeillesszem ennek a bonyolult történetnek a darabjait. Ott, ahol az elbeszélés visszaemlékezést tartalmaz, eredeti nyomozati anyagokat használtam fel, illetve azokat az interjúkat, amelyeket két éven át készítettek a szereplőkkel. Végül, hogy megvédjem a szereplőim háborítatlan magánélethez való jogát, úgy döntöttem, hogy megváltoztatom Lara Watson keresztnevét.

Előhang

HÁRMAN VOLTAK NŐVÉREK.

Ma már felnőtt nők.

Mindhárman a Csendes-óceán északnyugati partján élnek. Nikki, a legidősebb Seattle egyik pénzesebb elővárosában. A háza kerülhetett vagy egymillióba, csupa fényesre csiszolt fa és csupa kézzel faragott bútor. Kora negyvenes, férjezett, a ház telis-tele gyönyörűséges gyerekekkel. Ha futó pillantást vetünk a nappaliban kiállított családi fotókra, a vak is láthatja, miféle aranyéletet teremtettek maguknak a sikeres vállalkozással és azzal az erkölcsi iránytűvel, amely mindig a helyes útra terelte őket.

De egyetlen szó is elég, hogy Nikkit visszavesse oda, amire gondolni sem akar.

„Anyu.”

Néha még ma is összerezzen, ha ezt a szót hallja: ösztönös reakció ez arra, ami akár a sas karma, úgy karcolja végig és hasítja fel a bőrét, amíg a vére ki nem csordul.

Ránézésre semmi sem árulkodik arról, amin keresztülment, amit túlélt. És a legszorosabb családján kívül senki nem is tud róla. Nem álarc ez, hogy a múltat elkendőzze: inkább a bátorság láthatatlan védjegye.

Ami Nikkivel történt, erőt adott neki. Az tette azzá a csodálatos asszonnyá, akivé vált.

A középső lány, Sami végül hazatért a szülőföldjére, a tengerparti kisvárosba Washington államban, ahol mindez megtörtént. Épp most töltötte be a negyvenet, egy helyi általános iskolában tanít. A haja úgy tekeredik, akár a dugóhúzó, a humora pedig mindenkit levesz a lábáról. A humor a fegyvere. Mindig is az volt. A gyerekei, éppen úgy, ahogy a nővéreié, olyanok, amilyenekről minden anya álmodozik. Okosak. Kalandkedvelők. Szeretetben nőnek fel.

Reggelenként, amikor zuhanyozni megy, mielőtt felkészítené a gyerekeit az iskolára, Sami nem várja ki, hogy a víz felmelegedjen. Azonnal beáll alája, hadd sorozza meg a jéghideg víz a testét. Ahogy Nikki, ő is kötődik a múltjához. Mindahhoz, amit amúgy se rázhatna le magáról.

Amit soha nem képes elfelejteni.

A legkisebbik, ahogy a nővérei is, igazi gyönyörűség. Tori alig múlt harminc: a haja szőke, ő maga szabadszájú és sziporkázó. Ő messzebb lakik, Oregon állam közepén, de azért a kapcsolata nagyon is szoros a testvéreivel. A hányattatás és a bátorság eltéphetetlen köteléket font közöttük. Tori káprázatos pályát futott be, a vendéglátóipar egyik nagyágyúja lett a közösségi médiában. A munkájáról és a magánéletéről szóló bejegyzései mindig mosolyt csalnak azoknak az arcára, akik olvassák – vagy épp hangosan megnevetteti őket.

Mindezt egyedül önmagának köszönheti, bár ő azt állítja, semmire sem jutott volna a nővérei nélkül.

De ha a boltban a tisztítószerek polcához ér, és a pillantása a súrolószerekre esik, elfordítja a fejét. Sőt, majdhogy fel nem nyög. Látni sem bírja a súrolószereket. Szagolni pedig végképp nem. Ahogy a nővéreit, őt is az efféle apróságok – ragasztószalag, fájdalomcsillapítók, a gyomirtó permetező hangja – taszigálják vissza abba az időbe és arra a helyre, ahol és amikor az anyjuk művelte velük mindazt, amiről megesküdtek, hogy örökre titokban tartják.

Mindmáig az köti össze őket, amit az anyjuktól kellett elszenvedniük. És hiába, hogy mind a hármuknak más és más apja van, ők sosem tekintették féltestvérnek egymást: a testvéri szeretet volt a Knotek nővérek egyetlen támasza, és az egyetlen, amit az anyjuk nem tudott elvenni tőlük.

Ennek köszönhetik, hogy túlélték.

ELSŐ RÉSZ

Shelly, anyu

Első fejezet

VANNAK KISVÁROSOK, AMELYEK a vér és az árulás földjére épültek. Battle Ground Washington államban, Vancouvertől tizenkét mérföldre északkeletnek, az oregoni határ közelében ilyen kisváros. A nevét egy csatáról kapta, amely a Klickitat indián törzs és az amerikai hadsereg között tört ki: az őslakosok kiszabadultak a barakkokból, ahol fogva tartották őket, de amíg a megadás feltételeiről tárgyaltak, eldördült egy lövés, és halálra sebezte a törzsfőnököt. Umtuch volt a neve.

Nagyon is illik Michelle (becenevén Shelly) Lynn Watson Rivardo Long Knotekhez, hogy a mészárlásról és megszegett ígéretekről hírhedt város legyen a szülőföldje.

Sőt, mint kiderült, ahhoz is, ahogy élte az életét.

Battle Ground az ígéret földje volt azoknak, akik az ötvenes években éltek ott. Hamisítatlan amerikai kisváros: jó iskolák, egymásra gondot viselő szomszédok és persze a tekepályák, ahol minden péntek és szombat este ezerszámra borulnak a bábuk. Az apukák keményen melóztak, hogy új kocsit és szép házat vehessenek. Az anyukák többsége otthon maradt a gyerekekkel, talán később visszatértek a munkapiacra vagy beiratkoztak valamiféle továbbképzésre, hogy tovább álmodhassanak mindarról, amiről a házasság és a gyerekek miatt le kellett mondaniuk.

Ha volt Battle Groundban alfahím, hát Shelly apja volt az.

Magas, széles vállú, egykori középiskolai atlétacsillag: nem csoda, hogy Les Watson lett a városka szeme fénye. Mindenki ismerte. Vágott az esze, bőkezűen bánt a vonzerejével, bárkit ledumált a lábáról, igazi nagymestere a hantázásnak. Ráadásul jóképű is: ahány lány csak élt a kisvárosban, mind őrá pályázott. Mindennek a tetejébe nem elég, hogy ő meg az anyja volt a gazdája két idősotthonnak, de Les még a Tiger Bowlt, Battle Ground tízvonalas tekepályáját – tizenkét székes büfével! – is a magáénak mondhatta.

Ezen a tekepályán dolgozott 1958-ban Lara Stallings. Ahogy leérettségizett a Fort Vancouver középiskolában, rögtön beállt hamburgert árulni, hogy összegyűjtse a pénzt a főiskolára. Lara haja szőke volt és göndör, lófarokba fogta, amely ide-oda libbent, amíg felvette a rendeléseket. Hozzá még az a szikrázóan kék szeme! Maga volt a megtestesült gyönyörűség. Sőt, még esze is volt. Csak éppen, siránkozott később, nem mindig használta: például amikor belement abba, hogy randizzon Les Watsonnal, aztán hozzámenjen.

Les ráadásul tíz évvel idősebb is volt nála – bár azt hazudta tinédzser menyasszonyának, hogy csak néggyel.

– Beleszerettem abba, hogy annyi minden történik körülötte – panaszolta évek múlva Lara –, bedőltem a csalinak, bekaptam a horgot, a hálójába kerültem. Pedig nem is volt annyira jó fej.

Lara egy nappal azután zuhant vissza a rideg valóságba, hogy a haját francia kontyba fogta, ahogy Tippi Hedren abban a Hitchcock-klasszikusban, a Madarakban, és 1960-ban Vancouverben, polgári szertartás keretében egybekelt Lesszel. Csak az ő családja volt jelen az esküvőn, pedig a szülei ellenezték a házasságát. Lesnek jó oka volt rá, hogy ne hívja meg az övéit.

Tudták ők jól, hogy mit várhatnak.

Másnap korán reggel megszólalt a telefon. Lara vette fel. Les első felesége telefonált Kaliforniából.

– Mikor viszitek el végre ezeket a nyavalyás kölyköket? – köpte a telefonba Sharon Todd Watson.

Larának fogalma sem volt arról, mit akar tőle.

– Tessék?

Les ugyanis elfelejtette megemlíteni, hogy megígérte Sharonnak, ő neveli fel a közös gyerekeiket: Shelly, Chuck és Paul Watsont. Ez az apró feledékenység egyébként jellemző volt Lesre, de Lara nagyon is jól tudta, hogy sosem lenne képes maradéktalanul eleget tenni a rálőcsölt kötelességnek – és hogy a szülei félelmei beigazolódtak.

Les csak a kora reggeli telefon után vallotta be Larának, hogy Sharon, a volt felesége képtelen egyedül felnevelni a gyerekeket, ugyanis depressziós és alkoholista. Lara egy mély sóhajjal beletörődött a sorsába. De hát mit is tehetett volna? Elvégre a férje gyerekei: neki tehát nincs más választása, mint nekigyürkőzni a feladatnak.

Hamar ráébredt, hogy mekkora fába vágta a fejszéjét. Shelly hatéves volt, Chuck csak három, amikor beköltöztek. A legkisebbet, a még csecsemő Pault Sharon megtartotta magának. Lara vállalta a mostohaanya szerepét. Shelly tündérszép kislány volt hatalmas szemekkel és erős szálú, göndör, vörösesbarna hajjal. Lara hamarosan észrevette, milyen különös a viszony a két gyerek között. Chuck soha meg sem szólalt. Shelly volt mindkettőjük szóvivője. Úgy tűnt, hogy irányítja a fiút.

És minél inkább otthon érezte magát Shelly az új környezetében, annál gyakrabban zendített rá a panaszkodásra, vagy arra, hogy ocsmány szavakkal szidalmazza a mostohaanyját.

– Minden nap elmondta, hogy mennyire gyűlöl – idézte fel Lara. – Nem viccelek! Minden áldott nap.

***

Sharon Watson leadta a két nagyobbik gyereket, és hazatért Alamedába, Kaliforniába. Ahogy kitette a lábát Les és Lara házából, mintha nyom nélkül felszívódott volna. Sosem telefonált, nem kapott tőle születésnapi üdvözlőlapot sem Shelly, sem Chuck. Karácsonyra sem írt nekik. Ez a „ha nem látom, nem is létezik” meglehetősen kifogásolható módszere a gyereknevelésnek, de Lara gyanította, hogy Shelly anyja már jóval azelőtt kifejlesztette magában, hogy hozzáment volna Les Watsonhoz, majd elvált volna tőle.

– Sharon hihetetlenül zűrös családból jött – idézte fel Lara, amit Les elárult az első feleségéről. – Az anyja ötször vagy hatszor, talán hétszer ment férjhez, és egyetlen gyerek volt. Ha jól tudom, volt egy ikertestvére, aki halva született. Nem tudom, tényleg így volt-e, de ez is egyike a sztoriknak, amiket hallottam róla.

De mindegy is, mi juttatta erre a pontra, addigra mindenki tudta, hogy Sharon súlyos alkoholproblémával viaskodik. Kifejezetten önveszélyes életet élt. Egyes családtagok még azt is tudni vélték, hogy prostituált lett belőle.

Aztán 1967-ben, egy szép tavaszi napon a Los Angeles-i Megyei Seriffhivatal hívása verte fel a Watson-ház csendjét Battle Groundban. Egy gyilkossági nyomozó hívta őket azzal a hírrel, hogy Sharont egy lepukkant motelszobában meggyilkolták, és a halottkémnek szüksége lenne valakire, aki azonosítaná a hullát – és magához venné az áldozat kisfiát, Pault.

Les hallani sem akart a gyerekről, aki zsenge korához képest számtalan viselkedési zavarral küzdött, Lara azonban ragaszkodott hozzá. Ez így helyes. Így hát kénytelen-kelletlen elindultak Kaliforniába, hogy azonosítsák a holttestet, és hazahozzák a kissrácot.

Les hűségesen beszámolt Larának mindarról, amit a rendőröktől és a halottkémtől megtudott.

– Egy őslakos amerikaival élt együtt, mindketten hajléktalanok voltak – mesélte. – Piások. Az utcán laktak. Sharont pedig agyonverték.

Később, amikor Sharon hamvait Washingtonba küldték, az anyja nem volt hajlandó magához venni az urnát. Búcsúztatót sem rendezett a lánya emlékére. Tragikus, de hát nem is végződhetett volna másképp. A viharvert családi fotóalbumban is csak pár kép maradt Sharonról, azokon se mosolygott, egyiken sem. Az örök reménytelenség fekete-fehérben megörökítve.

Shelly tizenhárom éves volt, amikor megtudta, mi történt az anyjával, akkor egyáltalán nem érdekelte. Még csak nem is reagált rá. Mintha semmi köze nem lett volna az anyjához.

– Egyetlenegyszer se kérdezett róla – emlékezett vissza Lara.

Második fejezet

A WATSON CSALÁD legújabb tagja problémák garmadáját hozta magával Battle Groundba. Paul mintha soha nem is hallott volna az érzelmek kordában tartásáról, arról pedig, hogyan viselkedjünk az emberek között, fogalma sem volt. De még csak ülni sem tudott rendesen a vacsoraasztalnál. Az első vagy talán a második itteni napján Lara rajtakapta, amint feltépi a konyhaszekrény ajtaját, hogy élelmet vadásszon magának, és ami nem nyeri el a tetszését, azt egyszerűen a földre hajítja.

– Paul igazi vadóc volt – ismerte el később. – Mint egy kis állat. Még bicskát is hordott magánál. Nem viccelek! Egy kiskölyök, bicskával!

Lara tette, amit tehetett, de az első pillanattól fogva tisztában volt azzal, hogy lehetetlenségre vállalkozik. Les egész nap a pénzt hajkurászta, Lara még csak szemrehányást se tehetett neki, hogy elhanyagolja a gyerekeit. Ő tehát főállású mostohaanyává képezte át magát, hogy ellássa a három kis rémséget: az akaratos Shellyt, a vadóc Pault és a hallgatag Chuckot. A magányos Chuck továbbra sem beszélt semmit, kivéve azt, amit Shelly a szájába adott. Azok, akik ismerték a szülőanyját, gyanították, hogy valamiféle gyermekbántalmazás válthatta ki a problémákat, bár az 1960-as években az ilyesmi még nem nem került terítékre.

– Egy szomszédtól hallottam, látták, hogy Chuck a nyitott ablakban áll és sír – idézte fel Lara. – És nemcsak egyszer, hanem nagyon is gyakran.

De hiába volt Paul és Chuck olyan zűrös, amilyen csak lehetett, a legtöbb bajt mégiscsak Shelly hozta Lara nyakára.

A Watson családban szent volt a hétvége: a külvilág megszűnt létezni, csak a kölykök számítottak, akikhez egy kislány és egy fiú is csatlakozott, Les és Lara közös gyerekei. Nyáron általában a tengerpartra mentek, hol Oregonba, hol Washingtonba, télen meg síelni a Mount Hood lejtőire. Minden szép és jó lett volna – ha nincs Shelly.

Aki hol hisztizett, hol verekedett, már ha egyáltalán hajlandó volt a többiekkel kirándulni menni. Márpedig amihez nem volt kedve, ahhoz jobb volt, ha a többiek hozzá se kezdtek. Ha nem úgy alakult, ahogy akarta, valahogy mindig kitalált valamit. Jobbára valami hazugságot. Ügyetlenül, néha nevetségesen ügyetlenül hazudott. Például ha nem írta meg a leckéjét, azzal állt elő, hogy a kistestvérei széttépték a füzetét. Ha lebukott a hazugsággal, hát egyszerűen nem volt hajlandó iskolába menni.

– Megpróbáltam én mindent, hogy elviselhetővé tegyem Shelly reggeleit – emlékezett vissza Lara. – Még este kikészítettem a ruháit másnapra, hogy ne az utolsó pillanatban kelljen kitalálnia, mit vegyen fel. Kiraktam elé az asztalra a müzlit meg a gyümölcsöket, hadd válogasson kedvére. Megtettem mindent, hogy egy kicsit békésebben teljenek a reggelek. De hiába. Ha valami nem volt Shelly kedvére, akkor hallani sem akart róla.

Így aztán reggelenként Shelly durcásan és többnyire dühösen elindult az iskolába, de a reggeli csatározás legalább véget ért.

Legalábbis Lara egy ideig ebben a hitben ringatta magát.

– Egyszer aztán felhívtak az iskolához közeli Standard Oil benzinkútról. Ilyet még életemben nem láttam, hadarta a benzinkutas: a kiscsaj ki-be jár a mosdóba, mindig egy zsák ruhával megy be, és másik ruhában jön ki. Már egy egész halom ruhája lehet a mosdóban!

Lara autóba vágta magát, és irány a benzinkút. Az álla is leesett attól, amit ott talált.

Shelly tényleg egy egész halom ruhát tárolt a mosdóban. Legalább négy-öt ruhája volt ott, szoknyák betárazva. Vadonatúj, gyönyörű ruhák, de Shelly egyiket sem volt hajlandó felvenni a suliba.

A ruhák ügyében kipattant összetűzés csak egyike volt a Shelly és Lara közötti háború hadszíntereinek. Lara csak nem adta fel a küzdelmet, hogy a helyes útra terelje a mostohalányát. Ahogy Shelly nagyobbacska lett, Lara táncolni taníttatta volna; de a lány még csak belépni sem óhajtott a táncterembe. Az előadásokat is elbliccelte.

– Vele minden miatt kitört a dráma. A legjelentéktelenebb apróság miatt is. Akárhová vittük, akármivel próbálkoztunk, Shelly vagy szórakozott volt, vagy dühös. Mindegy volt, mi miatt. Ha kedveskedni akartunk neki, ha ajándékot kapott tőlünk, az is csak felbosszantotta. Mi bajod van neked, te lány, próbáltam kifaggatni, de nem válaszolt, csak a viselkedésén látszott, hogy valami nem tetszik neki. És semmi sem tetszett neki. Semmi sem volt elég jó.

Egy idő után Shelly viselkedése megváltozott: korábban csak hálátlan volt és akadékoskodó, de később bajkeverővé és bosszúszomjassá is vált. Elsősorban a testvéreit utálta. Úgy érezte, hogy a rájuk fordított figyelmet őtőle rabolják el, márpedig ez bosszúért kiált. Shelly módszere durva, néha kifejezetten szadista volt. Belefértek a családtagokról kiagyalt hazugságok, a pénzlopás, még a gyújtogatás gyanúja is felmerült a Watson-házban.

– Üvegszilánkokat csempészett a kistestvérei cipőjébe – idézte fel évekkel később Lara keserves sóhajjal. – Miféle ember az, aki ilyesmit művel?

De nem kellett messzire mennie, ha ki akarta deríteni, ki volt a példakép Shelly szemében.

Az apai nagyanyja, Anna nagyi is ilyen volt, éppen ilyen.

Harmadik fejezet

HA LARA AZ ANYÓSÁVAL, Anna Watsonnal találkozott, előtte mindig görcsbe rándultak az izmai a gerince körül, miközben abban reménykedett, hátha Anna ezúttal nem méregeti azzal a jellegzetes cápapillantásával. Ha Anna végre elindult haza, Lara ellazíthatta a vállát. Csak akkor mert felsóhajtani. Jó mélyen. Ő maga legalábbis így élte meg a találkozásokat ezzel az Anna Watson nevű szörnyeteggel.

A nő Fargóban született, Észak-Dakotában, tizenéves volt, amikor a család átköltözött Clark megyébe. Széltében-hosszában nagydarab nő lett belőle, izmos vállal és kidudorodó erekkel a nyakától lefelé egészen az egyszerű, kék blúza gallérjáig. A mérleg legalább száztíz kilót mutatott, ha rálépett, a bal lábára pedig sántított, úgy húzta maga után; a járását nyikorgó hang kísérte, hogy mindenki meghallja, ha jött vagy ment. Amilyen a termete, olyan volt az önbizalma is: hatalmas. Neki mindig és mindenben igaza volt, olyannyira, hogy még vitatkozni sem mert vele senki. Les sem; a fiatal felesége, Lara meg aztán végképp nem. Anna igazgatta a Watson család egyik idősotthonát, ott mindenki tudta, hogy a parancsainak habozás nélkül engedelmeskednie kell. Vasöklű – ez volt a leggyakoribb jelző, ami Anna Watson vezetői stílusával kapcsolatban elhangzott.

Anna férje, George Watson épp az ellentéte volt a feleségének. Kedves volt. Nagyon kedves. Már-már gyengéd. Fél fejjel alacsonyabbra nőtt, mint az asszony, nem csoda, ha habozás nélkül követte minden utasítását. Lara úgy emlékezett, hogy húsz éven át egy két és félszer két és fél méteres kis fészerben aludt a hátsó konyhaajtó mellett. Sosem aludt a házban, mert Anna úgy döntött, hogy a férjének a fészerben a helye.

Nem sokkal azelőtt, hogy Les és Lara egybekelt, két ápolónő érkezett Tacomából, a Western State Kórházból, hogy Anna keze alatt dolgozzanak a család egyik idősotthonában Battle Groundban. Mary és Pearlie volt a nevük, de Anna csak „az én gyagyásaimnak” hívta őket. Kegyetlen királynőként uralkodott felettük, a legalantasabb cselédmunkákat lőcsölte rájuk, márpedig egy aggok házában bőségesen akad alantas cselédmunka.

Lara úgy látta, hogy a két nő alig több rabszolgánál. Anna odahaza is ugráltatta őket, velük takaríttatta ki a házat, mosatta el az edényeket, súroltatta fel a padlót. De bármilyen munkát végeztek is, félbe kellett hagyniuk, ha Anna azt parancsolta, hogy mossák meg a lábát vagy fésüljék ki a haját. Ha túl lassan mozogtak, kaptak egy taslit, esetleg egy rúgást, vagy épp a hajukat cibálta meg.

Egy nap, ahogy Lara elment Annához, hogy hazavigye Shellyt, azt látta, hogy Mary valamiért nagyon kiborult. Pearlie haja vizes volt, törülközőbe tekerte, hogy megszáradjon. Mi baj, kérdezte Lara. Mary bevallotta, hogy Anna elviharzott hazulról Shellyvel. Olyan dühös volt, hogy elkapta Pearlie fejét, belenyomta a vécékagylóba, és többször is lehúzta a vécét.

Lara hinni se akart a fülének. Ilyet még soha életében nem hallott.

– De hát miért? – értetlenkedett.

– Mindig ezt csinálja, ha dühös – legyintett Mary.

– Hát igen – mondta később Lara –, mindketten rettegtek Annától.

Ahogy mindenki más is.

Mindenki, kivéve – úgy tűnt – a kis Shellyt.

Lara nem sokkal azután, hogy Les gyerekei Battle Groundba érkeztek, beállt dolgozni az egyik idősotthon irodájába. Korábban az volt a vágya, hogy főiskolára menjen, de ezeknek az álmoknak véget vetett a hirtelenjében rászakadt anyaság. Mivel Shelly iskolája közel volt az idősotthonhoz, Shelly tanítás után inkább Anna nagyihoz ment, nem pedig haza az iskolabusszal. Ha Lara tudni akarta, merre van a gyerek, felhívta Annát, aki sziszegve leszidta, hogy elhanyagolja a mostohalányát, olyannyira, hogy szegényke csak a nagyanyjánál kap „tisztességes” ételt, és csak nála tud rendesen lefürödni.

– Semmi szükség rá, hogy megmosd a haját, Anna.

– Mert nem úgy csinálod, ahogy kell! Csupa kosz.

Anna aztán tudta, mi a legjobb Shellynek.

Sőt, mindenkiről tudta, hogy mi a legjobb neki. Lara tartotta a száját: időközben megtanulta, hogy így a legjobb.

Egy másik alkalommal, amikor Lara megérkezett Shellyért, azt látta, hogy a nagyi tövig nyírta a gyerek szépséges vörös haját. Anna nagyi ott állt az unokája mellett, a kezében ollóval, a száján baljós vigyorral.

– Hát ez meg mi? – tátotta el a száját a döbbenettől Lara.

– Képtelen vagy rendesen megfésülni, hát kénytelen voltam levágni a haját – förmedt rá Anna nagyi.

De inkább kaszabolás volt az, mint frizírozás, és az eredménye maga a rettenet. Shelly arcán is kínszenvedés tükröződött.

– Mert nagyon vastag szálú a haja – próbált védekezni Lara, tudván, hogy Shelly őt fogja hibáztatni a nagyanyja rémtettéért. – Kikefélem én minden áldott nap – ragaszkodott a maga igazához, közben Shellyre sandított, aki minden alkalommal, hogy kefét látott a haja felé közeledni, őrületes sikoltozásban tört ki.

Anna nagyi megvető grimasszal fordult el, és a felsuvikszolt padlón maga után húzva a lábát, faképnél hagyta őket.

Pontosan azt tette, amihez kedve volt.

Kárt okozni, akinek csak lehet – ez volt a kedvenc időtöltése.

Lara most már világosan látta. Shelly és Anna nagyi elválaszthatatlanok, örök cinkosok voltak. Shelly volt a nagyi védence. Anna nagyi szeme fénye. Az árnyéka. A legjobb tanítványa, aki lelkesen figyeli mestere minden mozdulatát.

És Shelly hamarosan be is mutatta, hogy mi minden szépet és jót tanult a nagyanyjától.

Negyedik fejezet

SHELLY MINDÖSSZE TIZENÖT ÉVES volt, amikor az első komoly csapást mérte a világra. Lesből támadott: szakértők szerint ezzel a módszerrel lehet a legtöbb kárt okozni az ellenségnek.

1969 márciusában egy napon nem jött haza az iskolából. Eddig is szokása volt késve érkezni, de ezúttal más volt a helyzet. Jóval többet késett a szokásosnál. Lara reményvesztetten bámulta az órát a makulátlanul kitakarított konyhájában, idegesen dobolt az ujjaival az asztallapon.

Shelly, hol vagy?

Mit követtél el már megint?

Kivel vagy?

Nőttön nőtt benne a feszültség, végül úgy döntött, hogy mostohaanyai minőségében betelefonál az iskolaigazgató irodájába, és amit hallott, attól a lélegzete is elállt. Shelly azért nem ment haza, mert a fiatalkorúak cellájában üldögél Vancouverben. Egy hónappal a tizenötödik születésnapja előtt azt állította az iskolában, hogy nem bírja tovább, ami odahaza folyik.

– De hát miről van szó? – próbálta megtudni a részleteket. – Legyen szíves, és mondja el világosan, hogy mi történt!

– Sajnos, további részleteket nem árulhatok el – hárította el a kérést az igazgatónő. A hangja hűvösen csengett. Ettől Lara még inkább pánikba esett.

Ahogy letették, máris hívta a férjét, hogy rögtön jöjjön haza az idősotthonból, ahol dolgozott.

– Most azonnal! – mondta. – Shellyvel valami baj van.

Az idegességtől remegve betelefonáltak az őrszobára is, aztán elindultak, hogy megtudják, mi történt aznap délután az iskolában.

– Senki nem árult el nekünk semmit – mesélte Lara később, miközben Shelly gyerek- és tinédzserkori fotóit nézegette. Tagadhatatlanul gyönyörű gyerek volt a vörös haj keretezte arcával, a szeplős orrocskájával és a kék szeme fölött hullámzó, sűrű pillákkal, akár a virágállatok tapadókoszorúja. De Lara ekkoriban már tudta, hogy ez a szépség olyan, mint a gyöngyvirágé. Szemkápráztató, de valójában életveszélyes.

Ártatlan. Tündéri. De ez csak álarc.

Lara valósággal őrjöngött.

– Még a lakásán is felhívtam az igazgatót, de akkor sem mondott semmit. Arra gondoltam, hogy Shelly biztosan ellopott valamit; szokása volt elemelni ezt-azt, vagy pénzt csórni a tárcámból. Talán valamelyik osztálytársa pénztárcáját dézsmálta meg, vagy mit tudom én. Fogalmam sem volt, hogy ezúttal mit követhetett el.

Gyötrelem volt. Kínos. És biztos, hogy valami nagy-nagy gyalázatot jelent.

Amikor Watsonék megérkeztek az őrszobára Vancouverben, azonnal látni akarták a lányukat, de egy felügyelő elutasította a kérésüket.

– Még tart a vizsgálat.

– Miféle vizsgálat? – akarta tudni Les.

– Shelly azzal vádolja önt, hogy megerőszakolta – felelte a zord arcú férfi.

Lesnek majd a szeme esett ki a gödréből, ahogy ezt meghallotta, az arca vérvörös lett a dühtől. Azonnal visszautasította a vádat.

– Jézusom – ordított fel –, mi az istennek beszél Shelly ilyen ostobaságokat?!

Lara rosszulléttel küzdött. Ilyen undorító rágalmat még soha életében nem hallott. Shelly eddigre már rutinos hazudozóvá vált, de ezzel a saját rekordját is megdöntötte, nem is kevéssel. Ahogy ő, Shelly mostohaanyja látta a helyzetet, a férjéről sok mindent el lehetett mondani, de hogy „erőszaktevő” lenne? Azt aztán végképp nem.

– Szerintem azt se tudja, mit jelent az a szó – nyögte ki végül, hogy megnyugtassa a férjét.

– Azonnal beszélnünk kell vele! – makacskodott Les.

– Szó sem lehet róla! – horkant fel a felügyelő. – Itt bűnügyi nyomozás folyik!

– Oké – adta meg magát Les. – Akkor idehívjuk a családi orvosunkat. Követeljük, hogy ő vizsgálja meg a gyereket. Most rögtön!

A családi orvos, Paul Turner a vancouveri St. Joseph Kórházba vitette Shellyt, Watsonék pedig hazamentek Battle Groundba.

Aznap éjjel Lara bement a mostohalánya hálószobájába. Hogy mit keresett ott, maga se tudta pontosan. Talán választ? Az igazat. Bármit. Mint rendesen, Shelly szobájában átláthatatlan rendetlenség uralkodott, mindenütt ruhák, mosatlan edények. Meg papírcetlik. Kitépett füzetlapokra firkált ákombákomok. Shelly költőnek érezte magát, ezért állandóan irkált valamit – de Lara nem talált semmit, amiből megtudhatott volna bármit is. Egészen addig, amíg az ágyhoz nem lépett, hogy azt is átkutassa. Ahogy előrehajolt, hogy kitapogassa a matrac és az ágyrugók közti rést, az ujjai egy magazinhoz értek, amit előhúzott onnan.

Levegőhöz sem jutott.

A Valós Vallomások című magazin egy szamárfüles példányát tartotta a kezében.

A címlapján, vastag betűkkel szedve: 15 ÉVES VOLTAM, AMIKOR AZ APÁM MEGERŐSZAKOLT!

Lara érezte, ahogy a vérnyomása az egekbe szökik. Egyszerűen képtelen volt megemészteni, hogy Shelly egy magazin címlapjáról szó szerint átvett idézettel vádolta meg az apját.

– Ezt nézd! – nyomta Les orra alá a felfedezését.

Les hitetlenkedve és undorral rázta a fejét. Persze, a vád is gyomorszájon ütötte – de igazán a lánya viselkedése volt az, amitől végképp kétségbeesett.

– Mi a fene baja van ennek? – nyögött fel.

Lara nem tudott mit felelni. Sose hitte volna, hogy valaki ilyen ártalmas történettel hozakodjon elő. Hiszen ennek semmi értelme!

Másnap reggel, amikor Turner doktor megérkezett a kórházba, hogy megvizsgálja Shellyt, Lara neki is megmutatta a magazint.

– Ő találta ki az egészet – fűzte hozzá a magyarázatot.

Watsonék úgy gondolták, az előásott magazin a bizonyíték mindenki számára, hogy valójában nem történt semmi, hogy ez a megerőszakolás kizárólag Shelly fantáziájában játszódott le; ám azt is tudták, hogy ami történt, az nem csak egy újabb jelenet a folytatásos rémdrámában, amit Shelly őrjöngő rombolásvágya ír. Les is, Lara is úgy érezte, hogy nem lehet tovább elviselni a lányt. Elvégre ott volt a többi gyerek, rájuk is figyelniük kellett. Ahogy Les karrierjére is. Ő volt a helyi kereskedelmi kamara elnöke. Ha bármi is kiszivárogna Shelly vádaskodásából, egyszer s mindenkorra tönkretenné.

– Baj van, Lara, nagyon nagy baj – csóválta a fejét Les, ahogy Shelly kórterme előtt várakoztak.

– Shelly már csak ilyen – sóhajtott fel Lara. – Mindig ezt csinálja.

Pár perc múlva dr. Turner lépett ki a kórteremből a vizsgálat eredményével.

– A lány teljesen érintetlen – újságolta. – Még egy véraláfutás sincs rajta. Hozzá sem ért senki.

Shellyt még aznap kiengedték a kórházból, de egy feltétellel.

– A lányuk komoly bajban van – idézte fel Lara, amit a fiatalkorúakkal foglalkozó felügyelő mondott neki. – Mindenképpen pszichológushoz kell vinniük.

***

Csakhogy sajnos a családterápia és Shelly pszichiátriai kezelése egyaránt eredménytelennek bizonyult. Shelly nem volt hajlandó belátni, hogy baj van vele, és kezelésre szorul. És hiába szembesítették az igazsággal, akkor sem engedett abból, hogy ő nem tehet semmiről. Soha nem is tehetett. Lara és Les már itt megértettek valamit abból, amit csak kevesen fogtak fel a hatvanas-hetvenes évek vége felé: nem lehet segíteni azokon, akik nem tudják, hogy rajtuk segíteni kell. Márpedig Shelly még csak beismerni se volt hajlandó, hogy ő eszkábálta össze a megerőszakolásáról szóló mesét. És azt sem ismerte fel, mekkora kárt okozott az apjának.

Sőt, nagyon is ínyére volt, hogy bombát dobhatott a családi állóvízbe, mint ahogyan az is, hogy végre megkapta azt a figyelmet, amely szerinte kijárt neki.

Vissza akart menni a Battle Ground-i középiskolába, ott viszont hallani sem akartak róla.

– Ezt a hidat már felégetted – közölte az igazgatónő. Shelly üveges szemmel nézte, Les és Lara megkövült arccal figyelt. – Ebben az iskolában nincs helyed. Elegünk van a bajból.

Watsonék azt se tudták, mihez kezdjenek. Shelly csak tizenöt éves. Még iskolába kell járnia. Lara már másnap megpróbálta beíratni az Annie Wrightba, egy tekintélyes és ennek megfelelően drága bentlakásos középiskolába Tacomában, Shellyből azonban ott sem kértek.

– Kicsit utánanéztek – magyarázta később Lara. – Kapásból elhessentették.

Hiába kerestek Watsonék viszonylag tisztességesen, a gatyájuk is ráment Shelly középiskolai csillagtúrájára a Battle Groundból akárhová. Illetve bárhová. Végül a Hoodsport középiskola fogadta be Washingtonban. Shelly Lara szüleinél lakott, akik hamar megtanulták, hogy tojáson lépkedjenek a lány körül, és isten ments, hogy felbosszantsák: soha nem tudhatták, mi lesz a következő húzása. Kiszámíthatatlan és robbanékony volt. Ráadásul valami vele született gonoszsággal, bár ezt néha sikerült elrejtenie a jóságos, gondoskodó álarca mögé. Amíg le nem bukott. Például felajánlotta, hogy segít Lara mamájának a mosogatásban, amit úgy oldott meg, hogy a mosatlan edényt, tányérokat, még a lábosokat, fazekakat is egyszerűen kidobta a kukába. Ha szorgosabb kedvében volt, legalább egy ronggyal letörölte a csetreszt, de az elmosásukkal ilyenkor sem bajmolódott.

Máskor kijelentette, hogy él-hal a gyerekekért, és hadd bébiszitterkedjen a szomszédoknál. Sőt, annyira rajong a kicsikékért, hogy akár ingyen is elvállalná. Eleinte úgy tűnt, hogy tényleg élvezi, jól állt neki az angyalmaszk. Csakhogy az idill nem tartott sokáig. Amikor a szülők késő este hazatértek, a gyerekeket ruhástul találták az ágyban: ők mesélték el, hogy Shelly bezárta őket a szobájukba, bútorokkal barikádozta el az ajtót.

Alig pár hét múlva, hogy Shelly beköltözött, a nagyszülők is felkerültek az áldozatok listájára.

– Sok unokája volt a mamámnak, de egyikkel sem volt soha semmi problémája – emlékezett Lara még évekkel azután is, hogy Shelly visszatért Battle Groundba. – Csak jóval később tudtam meg, hogy a szüleim valósággal indiántáncot jártak, amikor véget ért az iskola, és végre hazaküldhették Shellyt. Még a nagyapját is meggyanúsította, hogy kikezdett vele.

– A szomszédoknak árulkodott róla, azok meg azonnal hívták a nagyanyámat – hüledezett Lara még visszaemlékezve is. – És azóta sem vagyok képes megérteni, miért volt ilyen fontos Shelly számára, hogy amikor csak teheti, tönkretegye mások életét.

Ötödik fejezet

LARA WATSON EGY IDŐ UTÁN felvette azt a szokást, hogy akárhányszor megszólalt a telefon, összerezzent. Shelly, nyilallt bele ilyenkor: megint elkövetett valamit, amivel próbára teheti a mostohaanyja elszántságát, hogy majdcsak képes lesz rendbe hozni a dolgokat. Amire Lara igenis képes volt. Tudott bánni az emberekkel. Derűs lelke volt.

Csakhogy Shelly nélkül is elviselhetetlen nyomás nehezedett Watsonék házasságára. A családi vállalkozás állandó odafigyelést követelő feladat, Les pedig maradéktalanul megfelelt a kihívásnak. Valószínűleg ez a feladat volt az egyetlen, aminek maradéktalanul megfelelt. Lara viszont már-már belefulladt a futóhomokba, amit öt gyerek – a Lestől való két saját és az előző feleségtől, Sharontól örökölt három – felnevelése jelentett. Utóbbi három továbbra is csak azon mesterkedett, hogy minél több bajt keverjen, bár hármuk közül vitathatatlanul Shelly volt a nagymester. Chuck jobbára csak hallgatott, már-már félénknek tűnt. Lara akár az ölébe is vehette, hogy felolvasson neki egy mesét. De ha a gyerek megpróbált megszólalni, Shelly azonnal ott termett, és ő beszélt helyette. A fiúnak az iskolában sem volt könnyű dolga. Paul viszont a maga részéről végképp rákapott a hazudozásra, akárcsak a nővére. Shelly irányította Pault, Paul pedig mindenben a nővérét utánozta. Mindent megtett, hogy elnyomja Chuckot. Mintha ők hárman maffiává álltak volna össze – és Shelly volt a keresztapa.

A méhkirálynő.

Aki mindig tudja, mi lesz a legjobb mindenkinek.

Akárcsak Anna nagyi.

***

Shelly világéletében a káoszteremtés nagymestere volt. Nyilvánvaló, hogy Battle Groundból való száműzetése után senkinek sem fog jót tenni, ha visszaveszik őt a csapatba. Lara a fél nyarat a telefonnál töltötte, hátha talál egy iskolát, amelyik hajlandó befogadni Shellyt, de kudarcot vallott. Mindenütt elutasították. Már-már feladta, ám végül mégis megkönyörültek rajta. Az Oregon állambeli St. Mary of the Valley Beavertonban, mindössze negyven percnyire Battle Groundtól, igent mondott a könyörgésére. Lara ugyan titokban azt remélte, hogy sikerül valahová messzebbre elkerítenie a lányt – de nem volt sok választása, így még ennek is örülnie kellett.

Később beismerte, hogy végső kétségbeesésében elhallgatott egyet-mást abból, amire a bentlakásos iskolának számítania kell, ha befogadja Shellyt. De hát azok az apácák kőkemény nőszemélyek, nyilván azonnal átlátják Shelly összes manipulációs kísérletét, és csírájában el is fojtják.

Csakhogy alig telt el néhány hét, az apácák azzal hívták fel Watsonékat, hogy nem vinnék-e haza Shellyt, legalább a hétvégére.

– Péntek esténként tehát begyűjtöttük, és elvittük magunkkal a hegyi kunyhónkba síelni. Minden hétvégén megpróbáltuk, pedig esküszöm, egyre nehezebb lett. Azokat a napokat fogcsikorgatva töltöttem. Pedig milyen békések voltak ezek a hétvégék nélküle! Még a fiúk is, pedig azok se voltak éppenséggel problémamentesek, elviselhetőbbek voltak.

Úgy tűnt, minél többet adnak Shellynek, ő annál többet követelt. És ha nem kapta meg, amit akart, hisztériás rohamot rendezett.

– Már az apácák is arra kértek, hogy ne vigyem vissza hozzájuk. Túl sok a gond a viselkedésével – mesélte Lara.

A szokásos, jól ismert gondok.

Az apácák azt mesélték, hogy Shelly gyakran ordítva ébredt fel az éjszaka közepén. Egyszer pedig elcsórta egy osztálytársa házi feladatát, és széttépte. Többször lopáson kapták. Sőt, még egy ősrégi gerillataktikát is feltámasztott: üvegcserepeket csempészett az iskolatársnői cipőjébe.

Az iskolaév végeztével a St. Mary of the Valley igazgatónője kijelentette, hogy nem hajlandó visszavenni Shellyt a következő évre.

– Pedig bármennyit fizettünk volna, csak maradhasson – panaszolta Lara. – Mindhiába. Az apácák megkutyálták magukat.

Azon a nyáron Shelly a felégetett föld taktikáját alkalmazta Battle Groundban. Azzal töltötte a napjait, hogy Larát szidta. Reggeltől estig hajtogatta, mennyire gyűlöli, alig várja, hogy összeessen és meghaljon. Lara türtőztette magát, amíg tehette, de időnként kénytelen volt Shelly tudomására hozni, hogy bizony ő maga sem egy főnyeremény.

– Mi bajod van neked? – rivallt rá. – Mindig rosszkedved van, soha nem örülsz semminek!

És ez bizony így is volt. Lara a saját szemével láthatta, hogy Les mindent megad a lányának. Hiába követett el bármit ellene, hiába, hogy szó szerint bemocskolta a nevét, Les úgy bánt Shellyvel, mint egy kis hercegnővel.

Nem, Shelly hercegnő nem maradhatott tovább Battle Groundban.

***

A következő önkéntes áldozat, aki csupa jóindulatból mentőövet nyújtott Watsonéknak, Les nővére, Katie lett. Shellynek különleges tehetsége volt ahhoz, hogy megsajnáltassa magát, hogy bárkit a maga oldalára állítson az egész világ ellenében. Szegény édesanyját megölték. A papája molesztálta. A mostohaanyja mostohán bánt vele. Addig panaszkodott, amíg Katie fel nem ajánlotta, hogy nála töltheti a nyarat, ott nem éri utol az a cudar családja, Lara meg végképp nem.

Ezeket a beszélgetéseket néha Lara is végighallgatta. Shelly sosem leplezte az érzelmeit. Sőt, jó hangosan beszélt, hogy mindenki hallja, akit érint.

– Hallottam, ahogy panaszkodik Katie-nek, hogy milyen gonosz, milyen gyalázatos vagyok –idézte vissza a történteket Lara. – Hogy nem engedek neki semmit, sosem veszek neki semmit. Hogy mi mindennek szidom.

Shelly szánalomébresztő műsora osztatlan sikert aratott.

Watsonéknak volt egy kisteherautójuk és egy lakókocsijuk, azt tervezték, hogy nyáron Disneylandbe mennek. Shellyt feltették egy repülőgépre, a többiek pedig egy csodás nyarat töltöttek el nélküle.

Pár héttel később Katie telefonált azzal, hogy Shelly mindent elmondott neki. Így hát ő és Frank, a férje úgy döntött, hogy a következő iskolaévre magukhoz veszik „szegény lányt”: lakhat náluk, a keleti parton, ahol Frank bányamérnökként egy szénbányászati vállalat elnöke volt.

Lara el se akarta hinni, hogy ilyen szerencséje lehet. Biztos volt benne, hogy Shelly hazudott, mint a vízfolyás arról, milyen rossz sora volt Battle Groundban. De fütyült rá.

– Istenem! – sóhajtott fel boldogan. – Köszönöm, hogy meghallgattad az imáimat!

Mint később világossá vált, a keleti part volt Shelly utolsó állomása a felsőoktatás felé vezető, iskoláról iskolára csapongó, családtagot családtag után félholtra kínzó útján.

– Szörnyű volt – foglalta össze Lara ezt a két évig tartó vándorlást: az ő olvasatában a Shelly körüli cirkuszok fajultak el annyira, hogy végül Katie és Frank beadta a válókeresetet.

Shellyt azonban ez a dráma a legkevésbé sem aggasztotta. Ő a maga részéről továbblépett: még be sem töltötte a tizennyolcat, de már megtalálta a leendő férjét.

Hatodik fejezet

MINDEN FÉRFI FELISMERI a nagy pillanatot, amikor megpillantja Őt. Az Igazit. Aki úgy megpörgeti a férfit a tengelye körül, hogy ha fúrófej volna, hát kutat ásna.

Randy Rivardo 1971 nyarán pillantotta meg először az akkor tizenhét éves Shellyt. Az új lány tagadhatatlanul igazi bombázó volt. De nem Randy volt az egyetlen, a pennsylvaniai Murrysville összes fiatal csávója rajta felejtette a szemét a kis jövevényen, aki a nagybácsikájánál és a nagynénikéjénél talált menedéket, és a Franklin Regionalba járt középiskolába. Ő és Randy járni kezdtek, és mire Shelly felsős lett, már egy párnak számítottak. Szép pár voltak: Shelly a vörös hajával és a hófehér bőrével, Randy meg a fekete szemével és a fekete loboncával, amit az olasz őseitől örökölt. De ez csak afféle tinédzserrománc volt, az ilyenek egy időre megszédítik az embert, aztán megmaradnak szép emléknek. 1972-ben leérettségiztek, és ki-ki ment a maga útján, pontosabban Randy maradt Pennsylvaniában, hogy összeszedje a pénzt a főiskolára, Shelly pedig visszatért Washington államba, és beállt segédnővérnek az apja egyik idősotthonába.

Csakhogy még azon a nyáron újra fellángolt a szerelem tüze Randy lelkében. Shelly, akinek hiányzott a fiú, tudott egy megoldást. Az apja állást ajánlott Randynek.

– Nem akarnál meglátogatni Battle Groundban? – kérdezte Shelly. – Az apám felvenne karbantartónak.

Randy nem állt azonnal kötélnek. Kecsegtető volt az ajánlat, de teljességgel váratlanul érte. Shelly elhúzta előtte a mézesmadzagot.

– Ingyen szállást is adna az apám – mondta. – Hamarabb összegyűjtenéd a pénzt az iskolára.

Ez már meggyőzően hangzott. Igaz, csak öt dollárt kapna óránként, de miután utánanézett a tandíjaknak a vancouveri Clark főiskolán, Randy végiggondolt mindent. Autóba vágta magát, és ki se szállt belőle, csak Battle Groundban, Shelly ölelő karjai közé.

Ölelő, akár a Vénusz-csapda[1] levelei.

Alighogy Randy megérkezett, hamar kiderült, hogy a Watson családnak más tervei is vannak vele, nem csak annyi, hogy karbantartóként dolgoztassák. Férjet kerestek Shellynek. Valószínűleg a menyegző részleteit is kidolgozták, mire kiszállt az autóból. Nem telt hosszú időbe, hogy a horgot is beakasszák. Shelly elmondta mindenkinek, mennyire rajong Randyért, Les pedig úgy fogadta, mint rég elveszettnek hitt fiát. Bármi kellett Randynek, Les azonnal megszerezte, ha a pokol fenekére kellett érte mennie, akkor is.

Randy azonban hamarosan gyanút fogott. Shelly apja túl lelkesen igyekezett átpasszolni a lányát egy másik pasinak.

– Annyira túllihegték, hogy Les még tanút is szerzett nekem, mert se rokonom, se barátom nem élt azon a környéken. Méghozzá villámgyorsan – emlékezett vissza Randy. Amúgy nem volt a végletekig béketűrő, de most tartotta a száját. – Hátradőltem, és hagytam, hogy történjék, aminek történnie kell.

Az esküvőn Randy baráti köre és rokonsága nem képviseltette magát.

Később egy rokon felfedte, hogy miért: mert Shelly egyiküknek sem küldött meghívót.

***

Shelly is, Randy is tizenkilenc éves volt 1973 februárjában, amikor örök hűséget esküdtek egymásnak a vancouveri metodista templomban. Shelly hosszú, fehér menyasszonyi ruhát vett fel, magas gallérral, ahhoz hasonlatosat, amilyet Olivia Hussey viselt az 1968-as Rómeó és Júlia filmben, a vőlegény pedig rózsaszínű szmokingot, amelyet Shelly választott ki az alkalomra. A szertartás után fogadást adtak a közeli Ridgefield városkában, a történelmi Summit Grove Lodge-ban. A szertartás is, a fogadás is remekül sikerült, mindenki így érezte. Shelly életének legnagyobb vágyálma vált valóra, és a fiatalok fülig szerelmesek voltak egymásba. Legalábbis Randy így látta.

Az ifjú pár Watsonék víkendházába ment nászútra, az oregoni Government Campbe – Shelly egész kamaszkorában gyűlölte ezt a helyet –, és egy tizen-egynéhány négyzetméteres alapterületű lakókocsiba tért onnan haza, utóbbi szintén a Watson családé volt. Shelly rühellte a lakókocsit is: koszos és rendetlen, mondta róla. De hát ez csak a kezdete a közös életeteknek, próbálta vigasztalni Lara. Annyi jövedelmük, hogy házat vehettek volna a fiataloknak, nem volt.

– Akkor sem akarok lakókocsiban lakni – ismételgette Shelly.

Röviddel az esküvő után Shellyt menstruációs görcsök kezdték gyötörni, olykor-olykor még az idősotthonból is kimaradozott miattuk. A „bajai” – ő így nevezte – úgy támadtak rá, mint valami cunami, és általában elsejétől hó végéig tartottak. Bement dolgozni, aztán hazajött, és másnap kezdődött minden elölről. Végül Les Watson, bármennyire nehezére esett is a döntés, elbocsátotta a lányát.

– A munkabírás és a megbízhatóság sosem tartozott Shelly erényei közé – vallotta meg később Randy ifjú arájáról.

Shelly aztán mégis talált munkát magának, éspedig egy másik idősotthonban. Csakhogy ott is ki-kimaradozott, úgyhogy megint csak elbocsátották.

– Így hát újra az apjánál vállalt munkát – folytatta az elbeszélését Randy –, pattogott ide-oda, akár a pingponglabda.

Végül, miután egyszer s mindenkorra útilaput kötöttek a talpára, Shelly végképp otthon maradt háziasszonynak – ám a háztartás se vette sok hasznát. Sosem takarított. Ha tehette, csak heverészett és dirigált hallótávolságon belül bárkit, hogy mi a dolga; és mindenkit folyton-folyvást emlékeztetett, milyen sokkal tartoznak neki, illendő tehát, hogy habozás nélkül teljesítsék minden parancsát.

Ebben is Anna nagymamára hasonlított, méghozzá kísértetiesen.

***

Shelly új kocsiról álmodozott, így hát azt tette, amit mindig is szokott: az apját vette célba. Mit sem számított, hogy kis híján egy életre tönkretette az apját a hazugságával, hogy megerőszakolta. Úgy látszott, az a balhé eddigre már elült. Valójában azonban Watsonék rettegtek Shellytől, attól, hogy mit talál ki legközelebb. Könnyebb volt, ha megadnak neki mindent, amit követel, hogy boldoggá tegyék, és ezzel sakkban tartsák. Ha moziba vágyott, vagy koncertre, vagy valami eseményre a városon kívül, már nyitották is a pénztárcájukat.

Természetesen a pénztárca nem volt feneketlen: Les ugyan sikeresen vitte az üzleteit, de azért nem vetette fel a pénz.

Shelly nemcsak hogy új autót követelt, de megragadta az alkalmat arra is, hogy újólag bemutassa a szüleinek, milyen messzire hajlandó elmenni, hogy megkapja, amit akar. Ragaszkodott hozzá, hogy az új autó egy VW Bogár legyen.

– Apuci, olyan kocsit akarok! Olyat, és semmi mást!

Les beadta a derekát. Bement Vancouverbe, hogy szemrevételezze a kínálatot. De mégsem egy Bogárral érkezett vissza Battle Groundba, hanem valamivel, amiről úgy gondolta, hogy még annál is jobb: egy csaknem vadonatúj, halvány rózsaszín Buick kabrióval.

Shelly szeme összeszűkült, vérvörös arccal toporzékolni kezdett, de úgy, hogy az ablakok beleremegtek.

– Mi ez az undorító vénasszonyok tragacsa?! – förmedt rá az apjára.

Les értetlenkedve hátralépett. Tudhatta volna jól, mire számíthat, de most mégis meglepődött.

Randynek tetszett a kabrió, ám a feleségét sehogy sem tudta lecsillapítani. Shelly vigasztalhatatlan volt.

A következő húzásától majd az eszét vesztette mindenki.

Shelly még aznap éjjel ájultan esett össze; a jelek szerint túladagolta magát altatóval és itallal. Randy sehogy sem tudta eszméletre téríteni, pánikba esett, felhívta Watsonékat, akik azonnal berohantak a lányukkal a Vancouver Memorial Kórházba. Már attól féltek, nem fogja túlélni. De miután kimosták a gyomrát, az ügyeletes orvos beszámolt arról a családnak, hogy mit talált Shelly gyomrában.

– Aszpirint vett be – idézte fel évek múlva Lara, amit akkor hallott. – És csak pár szemet. Altatónak nyomát sem találták.

***

Egy szép napon Randy, amikor hazajött a főiskoláról, a lakókocsit feldúlva találta, a feleségét pedig véres arccal.

– Atyaisten – rohant oda hozzá –, mi történt?

– Betört ide egy férfi – szipogott Shelly –, és rám támadt. Megerőszakolt – mutatott a véres karmolásokra az arcán. – Aztán elvette a puskádat, és elrohant vele.

Randy felhívta a Clark megyei seriffet, és persze az apósát is. Pár perccel később mindketten odaértek a helyszínre. Randy és Les a lakókocsi előtt várta ki, amíg a seriff kikérdezi Shellyt.

Egy-két perc múlva a seriff dühös arccal, fejcsóválva kijött. Shelly sebesítette meg önmagát. Senki sem tört be hozzá. És valahogy olyan furán nézett Randyre és Lesre, majd közölte, hogy nem kíván feljelentést tenni Shelly ellen.

Amint a seriff elment, Shelly új sztorival állt elő.

– Megint rázendített arra, hogy megerőszakolták – mesélte később Randy. – És csak azért változtatta meg a vallomását, mert a seriff rákényszerítette. És még azt is hozzátette, hogy látta, ahogy a betörő a háztól nem messze elássa a puskát.

Hogy bebizonyítsa az igazát, kivitte a férjét és az apját arra a helyre.

– Itt rejtette el – erősködött –, pontosan itt.

Randy egy szót sem hitt az egészből, és gyanította, hogy az apósa sem.

Shelly egyszerűen ráunt arra, hogy az életét egy lakókocsiban tengesse. Nem volt elég jó. Elvégre ő Les Watson lánya, az isten szerelmére! Neki több jár.

– Azt mondta, túl veszélyes az a hely, nem élhet ott – hüledezett még évek múlva is Lara. – Inkább beköltözne egy cuki kis házikóba valahol bent, a városban.

***

Ha Shelly akart valamit, azt meg is kapta. Úgy viselkedett, mintha az övé lenne egész Battle Ground. A boltban és a benzinkúton kifizetetlen számlákat hagyott maga után. A csekkjeiről hallani sem akartak a bankok. Már annyival tartozott, hogy egyes boltosok azt tervezgették, majd Randyből szedik ki a pénzt, ha kell, erőszakkal. Ő könyörgött, hogy ne hitelezzenek a feleségének egy fillért se, a boltosok egyet is értettek vele. Aztán mégis újra meg újra behódoltak Shellynek.

Most már értette Randy, hogy miért fogadta be őt olyan gyorsan Les a családba. Nemcsak a lányának talált férjet, de ő maga is megszabadult egy elviselhetetlenül nehéz kolonctól.

1974 nyarán, amikor Shelly bejelentette, hogy terhes, mindenki fellélegzett.

Lehet, hogy ez lesz a megoldás?

***

Randy szülei azzal jelentkeztek be, hogy Pennsylvaniából átruccannak Washingtonba, telepakolva ajándékokkal a születendő kisbabának. Érződött rajtuk az izgatott várakozás, hogy a család új taggal gyarapszik.

Shelly azonban kerek perec kijelentette, hogy semmi kedve a férje retyerutyájához. Randy csak legyintett. Jönnek, és kész. És amikor végre megérkeztek Rivardóék, Shelly bezárkózott a hálószobájába. Ki se jött onnét, amíg Randy szülei ott voltak. Kínos egy helyzet volt, de Randy jó képet vágott hozzá, és végeredményben ő meg a szülei egész jól érezték magukat Shelly nélkül.

Ez persze csak még jobban feldühítette Shellyt.

Hogy mit tett dühében, az csak később derült ki. A könyvek, amiket Randy kisöccse küldött a babának, nyomtalanul eltűntek. Randy legalábbis sehol sem találta őket. Shelly azt állította, fogalma sincs, hol lehetnek. Tűvé tették értük a házat, végül feladták a keresést.

Miután a szülők hazautaztak, Randy megkóstolta a süteményt, amit a nagyapja küldött ajándékba. A nagypapa több százszor sütött már ilyet. Ahogy Randy megkóstolta, már köpte is ki az egészet. Sóíze volt, semmi más, csak só. Felhívta a nagyapját, hogy szóvá tegye a balfogását. A nagyapa azonban nem is értette, miket hord össze: az egész család evett a süteményből, és mindenki csak a mályvacukor ízét érezte.

Csak az az adag volt sós, ami Battle Groundba került.

Később felfedezték, hogy Randy anyja náluk felejtette az egyik új ruháját. Shelly felajánlotta, hogy becsomagolja és visszaküldi.

A csomag meg is érkezett szépen, bontatlanul. A tartalma azonban megszenvedte az utazást. Valaki ollóval összeszabdalta a ruhát.

– Fogalmam sincs, mi történhetett – vonta meg a vállát Shelly, amikor Randy számonkérte. – Biztosan a postán szórakozik velünk valaki.

[1] Húsevő növény, amely a virágja kelyhébe csábítja a rovart, majd összezárja a szirmait, és a rovarnak annyi.

MÁSODIK RÉSZ

A két nővér, Nikki és Sami

Hetedik fejezet

SHELLY RIVARDO A CAPTAIN & TENNILLE „Love Will Keep Us Together” és a Bee Gees „Jive Talkin” végtelenített lejátszásra állított kazettáját hallgatta, miközben 1975 februárjában világra hozta a lányát. Egy perccel sem korábban a kelleténél. Shelly már hetek óta panaszkodott a terhességére, többek között azért, mert holtbiztos, hogy tönkreteszi az alakját.

Nikki az anyja színeit és vonásait örökölte, nem csoda, hogy világszép csecsemő volt. Mindenki gratulált hozzá, maga Shelly pedig a saját hasonmását fedezte fel a lányában. Elő is adta rögtön mindenkinek, hogy mennyire vágyott már az anyaságra. Hogy micsoda nagyra törő álmai vannak Nikkivel kapcsolatban. Akik ismerték Shellyt, némi kétellyel fogadták ezt a vallomást, de titokban ők is azt remélték, hogy a gyerek majdcsak eltereli a figyelmét önmagáról.

Ahelyett, hogy Shelly hazavitte volna az újszülöttet Battle Groundba, úgy döntött, hogy az lenne a legjobb Nikkinek, ha Vancouverben, az anyai nagyszülei pompázatos, Tudor-stílusú házában gondoskodnának róla. Amikor Lara meghallotta a hírt, azt se tudta, mit gondoljon: hogy Shellyt nem érdekli a gyerek, vagy hogy fél a gyerekneveléssel járó fáradságtól. Mert eltekintve a katasztrófába fulladt bébiszitterkedési kísérletétől Hoodsportban, a nagyszülei házában, Shellynek dunsztja sem volt a gyerekgondozásról.

– Szerintem soha életében nem tartott a kezében csecsemőt – vélekedett később Lara.

Lara viszont épp ellenkezőleg, arra született, hogy anya legyen, az pedig, hogy nagymama lehet, még inkább feldobta. Amikor először megérezte, hogy Nikki rugdos odabent a mamája hasában, rögtön el is nevezte Toppancsnak a nyúlról, Felix Salten Bambi című mesekönyvéből – és attól az első rúgástól fogva beleszeretett a gyerekbe.

Akkor még azt hitte, hogy az újszülött és a mamája csak egy-két napig marad Hoodsportban; aztán három hónap lett belőle, míg végül Randy a sarkára állt. Ekkor mindhárman hazatértek Battle Groundba.

Lara minden nap átautózott hozzájuk, hogy megnézze a gyereket.

– Egyszerűen nem bíztam Shellyben – indokolta meg.

Ahogy Randy sem. A Rivardo-házban kezdtek eldurvulni a veszekedések; Shelly egy ízben egész éjszakára kizárta a férjét a házból. Ha Randy pénzt hozott haza, Shelly addig nem nyughatott, míg el nem költötte az egészet – önmagára, mert a család gondjai nem érdekelték.

Egyszer a férfi mondott valamit Larának, amit az hosszú évekig nem tudott kiverni a fejéből.

– Shelly csak akkor kedves hozzám, ha társaságban vagyunk.

Randy egyre gyakrabban aludt az autójában, egy idő után szinte minden éjjel. Shellyt egyedül a fizetési borítékja érdekelte belőle, azt minden pénteken elszedte tőle. Nem volt az valami túl fényes fizetés. Távolról sem. Hiába a tisztességes munka, az ingyen lakhatás, azért elég szűkösen éltek. Shelly pedig ahhoz volt szokva, hogy mindenből bőségesen kapjon. Be is panaszolta a férjét az apjánál, és Les Watson elintézte, hogy a csekk egyenesen Shelly kezébe kerüljön.

– Így legalább biztosította, hogy minden nap hazamenjek – magyarázta Randy évekkel később.

Nemsokára azonban be kellett látnia, hogy többet már nem bír elviselni. Hiába imádta Nikkit, el kellett ismernie, hogy a házassága, amely amúgy is ingatag talajra épült, végképp szétesett.

Lara nem hibáztatta, amiért otthagyta a családját és Shellyt. Nem hibáztatta őt senki. Kivéve Shellyt.

A szülei megküldték a repülőjegyet, Randy pedig elhagyta Shellyt, és Washington államot is, mégpedig inaszakadtából.

– Itt az ideje, hogy újrakezdjek mindent – ezzel indokolta.

És mégis, amikor két hét múlva Shelly felhívta a szüleinél, hogy megbánt, de tényleg megbánt mindent, és semmit sem szeretne jobban, mint hogy helyreállítsák a házasságukat, Randy belement, ha vonakodva is, hogy ő és Nikki odaköltözzenek a családjához. Hiányzott már a lánya, akit jobban szeretett, mint Shellyt valaha is.

Újra összejöttek hát, ha nem is hosszú időre: mindössze két hétre.

– Még a nagyszüleimet is kikészítette a viselkedésével – vallotta meg Randy –, úgyhogy végül nem maradt más választásom, mint beadni a válókeresetet.

Shelly bosszúja egy pillanatot sem késett. Azonnal felvásárolt mindent, ami a szeme elé került, az egyre tetemesebb számlákat pedig Randy nyakába zúdította. A volt férje mind mélyebbre zuhant az adósságcsapdában. Shellyt azonban ez a legkevésbé sem zavarta. Randy megkapta a csekkjét az adó-visszatérítésről, és elküldte Shellynek, hogy ő is írja alá. Elmondta, hogy a pénzzel kifizethetné a hitelezőit, akik már vadásznak rá.

Nem volt szerencséje. Shelly átverte Randyt, talált egy férfit, aki hajlandó volt odahamisítani az űrlapra Randy aláírását.

Fel is vette a kormánytól kapott ingyen pénzt, és el is költötte az utolsó fillérig – önmagára.

Aztán egyszerűen eltűnt szem elől. Lara végigpróbálta az összes telefonszámot, barátokét, rokonokét – mindhiába. Senki sem tudott semmit Shellyről, Lara pedig aggódott a kicsi miatt.

– Hívtam, hívtam, hívtam – mesélte Lara –, de Shelly egyszer sem vette fel. Pedig már szinte hisztérikusan próbálkoztam. Vagy nem volt otthon, vagy csak úgy egyszerűen nem vette fel a telefont. Elege volt az anyaságból. Beállt pincérnőnek egy kocsmába Vancouverben a Main Streeten, és úgy látszik, ezzel beérte.

Így ment ez egy ideig. Aztán egy Battle Ground-i rokon azzal hívta fel Larát, hogy jó lenne, ha magához venné Nikkit, akiről ez idő tájt ő gondoskodott.

– Shelly lelépett – magyarázta a rokon.

– Hová?

– Nem tudom.

– Mikor jön vissza?

– Azt sem tudom.

***

Shelly tehát elment. Hogy mit csinált és kivel volt, megmaradt rejtélynek, bár igazat szólva nem is igen firtatták. Mindenkinek jobb volt, ha Shelly nincs ott. Nincs az az állandó drámázás. Nem kell állandóan aggódni. Nincs az az állandó görcs a gyomorban.

Kis híján egy teljes évbe telt, mire Shelly végre visszajött, hogy elvigye a lányát Larától. De akkor sem adott semmiféle magyarázatot arról, hogy mi tartott ilyen sokáig. Bemasírozott, fogta Nikkit, és elvitte magával. Pedig Lara eddigre még jobban megszerette a kislányt. A legszívesebben megtartotta volna: ha Shelly átengedi neki a gyereket, akkor örökbe fogadja, és a sajátjaként neveli fel.

Esküt tett rá, hogy továbbra is megtesz mindent, csak az unokája közelében maradhasson.

1978-ban, amikor Nikki betöltötte a hármat, Shelly levelet írt neki csupa szeretetből: a levélben leírta, hogy mennyire szereti az ő kicsi elsőszülöttjét.

Minden i-re kitette a pontot, a felkiáltójelek alatti pontokat szívecskékre cserélte, hogy ezzel is jelezze túláradó szeretetét. Arról szólt, hogy Nikki sugárzó arca azonnal elfeledtet vele minden rosszat, ami aznap történt – és mindezt szabadversben.

„A mindennél drágább arcocskád, a csermelyként bugyborékoló kacagásod… ahogy nevetsz, gödröcskék mélyülnek el az állacskádon… és mindezt az aranyhajad keretezi… meg a hatalmas, barna, nevetéstől szikrázó szemed…”

De nem érte be ennyivel, a levelet feldíszítette néhány, a valóságból vett, ám a valóságot alaposan feltupírozó szóképpel is:

„Nikki, te ott vagy az ékszerdobozomban! Ott vagy a pénztárcámban! A rúzsomban is! És mindenütt csak huncutkodsz!”

Shelly egy sokatmondó rímmel zárta a levelét:

„Ó, Nikki, bár néha elragadnak az indulatok, szeretetem örök irántad, amíg szívünk dobog!”

Shelly egy időre letáborozott a „mindenki ellenünk van” mesénél. Az apád elhagyott minket, magyarázta Nikkinek, az apai nagyszüleid nem szeretnek, folytatta. Közben szomorú szemmel magához szorította a kislányt: de nincs semmi baj, tette hozzá, mert én nagyon, de nagyon szeretlek.

Nincs abban semmi meglepő, hogy ez a kivételes műgonddal fabrikált mese lelepleződött. Igaz, csak hosszú évekkel később, de Nikki talált egy dobozt, amit az anyja elrejtett előle: az apja és a nagyszülei névkártyái voltak benne, amiket a karácsonyi ajándékaikhoz mellékeltek. Minden évben küldtek ajándékot, de Shelly minden évben leszedte róluk a névkártyákat, és a sajátjaiként adta át a küldeményeket.