részlet

© Szepes András, 2023

Borító- és könyvterv: Karcagi Klára

A borítón látható, Nikola Teslát ábrázoló grafikát a Shutterstock.com/Andikoartwork készítette, a borítón felhasznált utcakép forrása: Fortepan/Közösségi Szociális Szövetkezet, további felhasznált fotó: Wikipédia

Kiadja 2023-ban a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6988 5

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

A tabáni borozó belső udvara végre enyhülést nyújtott a meglehetősen meleg és egyesek számára igencsak zaklatott nap végéhez közeledve.

Néhány vendég még a lemenő Nap sugarai megvilágította asztaloknál merítkezett meg a semmihez sem fogható alkonyati fény utolsó nyalábjaiban, míg mások már az árnyékba borult padon merengtek vagy éppen élénk gesztusok kíséretében vitatták meg az aktuális eseményeket.

A sarokban meghúzódó fiatalember ezen az estén egyértelműen az előbbiek csoportjába tartozott, bár természetéből adódóan alapvetően korántsem volt ellenére a könnyed társasági lét.

Most viszont cseppet sem bánta, hogy hátát a falnak vetve nem kellett közvetlenül belenéznie a lenyugvó korongba, amelynek fénye csak ekkortájt, az esthajnal közeledtével kezdett elviselhetővé válni számára. Nappalonként nem egyszer állt ki pokoli kínokat, amikor a kápráztató fény hatására szinte megszédült. Ilyenkor rettenetes nyomást érzett a koponyáján, és minden erejét összeszedve be kellett húzódnia egy híd vagy bármilyen más, árnyat adó tereptárgy alá. Az volt a benyomása, hogy érzékszerveinek fokozódó működése miatt elméjét egyre inkább ostromolja a külvilág megannyi ingere. Alig várta már a városnak is megnyugvást hozó estét.

A vastag falú pohárba töltött fröccs elősegítette azt a kellemesen bódult állapotot, amely ilyenkor, az esti órákban vett rajta erőt. Ez vált számára lassanként a nap egyetlen elviselhető időszakává, a nappalok kívülről nyomasztó és az éjszakák belülről feszítő világának határán.

A folyadék óriási buborékjait képzeletében hármasával rendezte csoportokba, majd miután ezeket is sikerült további hármas csoportokba rendeznie, végre elégedetten kortyolt egy nagyot.

A gyöngyöző nedű alkotóelemei, természetesen, kettő az egyhez arányban keveredtek, így legalább a kövér buborékoktól hemzsegő ital nem borította fel a természet szentséges harmóniáját.

Az utolsó kortyokat felhörpintve hálát adott magában Jedlik Ányosnak a „savanyúvízi készületért”, azaz a szikvízgyártó gépért. Valamint egyéb nagyszerű ötleteiért és találmányaiért. Az öngerjesztés elvéért, tehát a dinamóelvért. Továbbá a villamdelejes forgonyért. És az elektromos kocsi modelljéért. Micsoda inspirációt jelent ez az új kor felfedezőinek és milyen megtiszteltetés továbbvinni az örökséget, és építkezni rá.

Jedlik Ányos

Saját múltbéli küzdelmei alapján némileg hihetetlennek, de mindenképpen csodálatra méltónak tűnt az ifjú számára, hogy Jedlik szerzetesként ostromolta és hódította meg a műszaki világ csúcsait.

Felkelt az árnyas sarokból, kicsengetett a pultra egy, az uralkodó arcképével ellátott 2 forintos érmét, biccentett a fogadósnak, majd kilépett a keskeny utcácskára.

Számtalan teendője volt még, amiket nem akart halogatni, mindazonáltal valamilyen belső késztetésnek engedve mégiscsak a Gellért-hegy oldalának vette az irányt, hogy onnan vethessen néhány pillantást a lassacskán sötétségbe burkolózó városra.

Meggyújtották a gázlámpákat, amik a múlt bársonyos árnyalatú hírnökeiként jelölték meg a lakott területek sziluettjét Pesten és Budán. Emberünk vitathatatlan ámulattal gyönyörködött ebben a korszerűtlenül romantikus és megkapó látványban, miközben erősen gyanította, hogy a mesebeli sejtelmes derengést itt és a világ más tájain is hamarosan élesebb és konkrétabb fények váltják majd fel, ráadásul az ő hathatós közreműködésével.

Továbbsétált még az ösvényen, és a város fényeitől még inkább eltávolodva szinte háborítatlanul élvezhette a jótékony, nyugtató sötétséget. Tekintetét a csillagfényes égboltra függesztette, és – mint ilyenkor mindig – rátörtek a gyermekkori emlékek még abból az időszakból, amikor szülőfaluja környékén kóborolt a természetben napokig vagy akár hosszú hetekig.

Merengésében saját belső nyugtalansága zavarta meg.

Most nem a fényekkel kell foglalkoznia.

Hanem bizonyos hangokkal kell megbirkóznia.

A külvilágból érkezőkkel, amik érzékenyebb időszakaiban néha szinte szétvetették a dobhártyáját.

Valamint a belül megszólalókkal, amik most már igazán megsúghatnák öt év küszködést követően, hogy mi a rejtély kulcsa.

Mert afelől szemernyi kétsége sem volt, hogy létezik megoldás és meg is találja, hiszen csupán egy karnyújtásnyira van tőle. Zsigereiben érezte a bizonyosságot, és erre az egy lapra tett fel mindent. Sikerülnie kell.

Azt már sejtette, hogy mi lesz, csak azt nem tudta, hogy addig mi lesz.

Úgy döntött, hogy sétál még egy kicsit, majd hazatér és átgondolja, hogy botcsinálta alkalmi tanárként mivel is tudná majd lekötni újdonsült diákjai figyelmét.

A bécsi Babenberg utcában álló palota immár jó néhány éve szolgált az Osztrák–Magyar Monarchia Hadügyminisztériumához tartozó Evidenzbüro székhelyéül. A szervezet neve, ami nyilvántartó irodát jelent, csak részben utalt az ott folyó tevékenység valódi jellegére. Kétségtelenül sokféle és nagy mennyiségű iratot tároltak a hivatali helyiségekben, a munka azonban messze túlmutatott az adminisztratív és bürokratikus folyamatokon. Az épületben működött ugyanis nem hivatalosan a dualista állam katonai hírszerzésének központja.

Még ennél is kevésbé volt hivatalos az a tény, hogy az évtizedekkel korábban, alapvetően a külső fenyegetés kivédésére létrehozott szervezet néhány éve már belső elhárítási tevékenységet is folytat. Jogosult volt megfigyelés alá vonni a monarchia osztrák és magyar fennhatóság alá tartozó bármely intézményét és szervezetét, amely kapcsolatban állhatott a hadsereggel. A vizsgálódásokat a kiszámíthatóság elkerülése érdekében viszonylagos rendszerességgel, de nem egyforma időközönként rendelték el.

A külső és belső forrásból származó információk bonyolult szövetét csak néhány kiválasztott ismerhette. Közülük is leginkább Ritter tábornok, az Evidenzbüro vezetője.

– Senki nem az, akinek látszik – jutott eszébe ismét a szakma unalomig hajtogatott aranyszabálya. – Természetesen én sem. Még szép. Különben nem ülnék itt.

Rangidős tisztként vezette a hivatalt évek óta, és ennél már jóval kevesebb van hátra a visszavonulásig. Ki tudja, mit tartogat ez a röpke időszak! Egy nagy dobás mindenesetre még beleférhet. Semmiképpen nem térne ki a kihívás elől. Nem is térhetne. Ebben a tekintetben nincs sok választási lehetősége.

Ritter tábornok lassan hordozta körbe tekintetét a hosszú asztal körül ülő katonai vezetőkön. Vajon melyikük szeretne az ő székébe ülni, miután visszavonult? És vajon melyikük szeretne akár most azonnal a székébe ülni? Hamarosan erre is fény derül.

– Üdvözlöm a tiszt urakat! Nem szeretném szükségtelenül hosszúra nyújtani a bevezetést – kezdte mondandóját Ritter. – Amint önök is tudják, mai összejövetelünk egyik fontos feladata, hogy elindítsuk azt a vizsgálatot, amelynek keretében ellenőrizzük a hadsereggel beszállítói kapcsolatban álló vállalkozásokat. Ott vannak közöttük a hadianyagok, a könnyű- és nehézfegyverzet, valamint a szállítóeszközök gyártói is. Remélem, az önök előtt lévő listát hiánytalannak találták. A vizsgálandó kör tekintetében nincs jelentős változás az előző ellenőrzéshez képest, csupán három új név szerepel a jegyzékben. Van bárkinek javaslata, kérdése, észrevétele ezzel kapcsolatban?

Az asztal körül ülő vezetők egyike sem jelentkezett.

– Rendben. Akkor lássunk munkához!

A jó kedélyű társaság már nem először gyűlt össze estébe hajló órán a budai Várnegyed egyik hangulatos pontján, nevezetesen a Szentháromság utca sarokházának földszintjén, a Fehér Galamb vendéglőben.

A kompánia központi figurája egy Szigeti Antal nevű, atléta termetű, kiváló megjelenésű fiatal műszerész volt. Főfoglalkozását tekintve közép-európai életművész, a Monarchia tájainak vándora és ismerője, az élet nagy kérdéseinek kutatója, végül, de messze nem utolsósorban lányok és asszonyok őszinte hódolója, valamint korán megözvegyült nemes dámák vigasztalója.

Tanult, dolgozott, szórakozott, persze nem feltétlenül ebben a sorrendben, egyetemi végzettségével kapcsolatban pedig minden kétséget kizáróan megállapítható, hogy olyasmivel nem rendelkezett.

A Fehér Galamb vendéglő, a budai Várnegyedben

Ebben a tekintetben egyébként osztozott likai illetőségű, egészen pontosan smiljani születésű cimborájával, bizonyos Nikola Teslával, akivel egy időben tanultak Grazban. Később, még szintén Grazban már nem tanultak, kisvártatva pedig mindketten eltűntek onnan, amire meglehetősen jó okuk volt.

Tesla a Polytechnikumban eleinte igencsak törte magát, hogy igazolja a döntést, miszerint valóban érdemes volt őt a világ egyik legjobb műszaki egyetemére küldeni. Sajnos éppen apja, akinek leginkább bizonyított volna, vette semmibe páratlan rekordot jelentő, kitűnő elsőéves tanulmányi előmenetelét. Később derült csupán fény arra, miszerint fia egészségéért érzett aggodalma okozta visszafogottságát, miután a professzorok levélben figyelmeztették őt, hogy a megfeszített munkatempó tönkreteheti az ifjú szervezetét.

Tesla így utólag tehát már tisztábban látott, az adott pillanatban azonban megcsappant a mindent elsöprő lelkesedés. Aprócska repedés támadt az idill varázsgömbjén.

Nikola Tesla smiljani szülőháza

Szigeti viszont eleve nem törte magát, így csalódnia sem kellett. Tesla egy idő után vele látogatta a helyi kaszinót és bonyolódott véget nem érő biliárd- és kártyapartikba, a költséges életvitelt pedig többek között egy, a városban jól ismert mesterembertől, egyben hírhedt uzsorástól felvett, de egészében soha vissza nem fizetett kölcsön tette lehetővé. Hamarosan elveszítette ösztöndíját, és jobbnak látta, ha a kedvezőtlen körülmények miatt távozik a városból. Így tett barátja is.

Teltek az évek, majd Szigeti az éppen esedékes portyázásait követően visszatért Budapestre, és elektrotechnikusként vállalt munkát, mégpedig ugyanott, ahol Tesla. A sors szeszélye, az isteni gondviselés vagy az emberi kapcsolatok sűrű hálójának szövedéke – kinek, hogy tetszik – ismét összehozta őket. Szívesen emlegették a „grazi szép napokat”, és mindent megtettek azért, hogy egykor majd a „pesti szép napokra” is emlékezhessenek.

Szigeti egyébiránt előszeretettel kerekített mindenféle, a valóságon akár jelentős mértékben túlmutató, lélegzetelállító történetet saját személyéről, munkájáról, önnön jelentőségéről. Élvezettel figyelte a tágra nyíló szemeket, csodálkozó tekinteteket, elismerő pillantásokat. Ebben a társaságban például a messzi idegenből hazatért és egy jeles cégnél csodálatos újításon dolgozó titokzatos mérnök szerepét domborította.

Természetesen Teslát is bevonta a játékba és rávette az alakításra. A munkájukat firtató kérdések kapcsán a konkrét válaszok helyett inkább egymásra licitálva tettek sejtelmes utalásokat a világot alapjaiban megváltoztató új eszközökre és fontos küldetésükre. Az igazat megvallva, a bombasztikus kijelentések és a porhintés ellenére ez egyszer talán nem is rugaszkodtak el annyira a valóságtól.

A fiatalokhoz – amennyiben sűrű napirendje megengedte – néha maga a Fehér Galamb vendéglő vezetője, Huber Ferenc is szívesen csatlakozott, és örömmel traktálta őket a Várnegyed legendáival, a régmúlt idők letűnt figuráiról vagy a kortársakról szóló szaftos pletykákkal és hajmeresztő históriákkal.

Most éppen – némi képzavarral élve – a ház tulajdonosa, báró szolgagyőri Splényi Béla került terítékre, aki nappal kamarásként és pénzügyminiszteri tanácsosként élte életét, este és éjszaka viszont a hasis élvezetének mámorában tobzódva jutott sajátságos látomásai nyomán egyre különösebb és határozottabb következtetésekre. Immáron meggyőződéssel állította, hogy a Fehér Galamb Ház alagsora csupán egy átjáró a külvilág és a mélyben meghúzódó alagútrendszer között, ahol szellemek és kísértetek gyülekeznek egyre nagyobb számban, ezért mindenképpen időszerű lenne a pinceajtó és a Várbarlang összes kijáratának befalazása.

A hallgatóság persze rögtön felkapta a témát, Tesla és Szigeti pedig örömmel konstatálta, hogy másnapra is megvan az elfoglaltságuk. Huber azonban lehűtötte lelkesedésüket.

– Bevallom, furcsa és különös lényekkel én eddig csak a felszínen, a városban találkoztam. Odalent csak a pálinkánkat tartjuk, de felteszem, ez is érdekelheti az urakat.

A helyeslő morajlás hallatán a vendéglős elindult a pincelejáró felé, Tesla pedig megkönnyebbülten sóhajtott.

– Áldom a természetet! Tiszta szerencse, hogy egy gyümölcsnek ennyi változata létezhet. Roppant különös, hogy szinte lázas rohamot kapok az őszibaracknak akár a látványától is, de a fütyülős pálinka valahogy mindig lecsúszik.

A Hadnagy utcára néző, 27-es számú ház kedvére való volt, a szomszédokkal pedig jól kijött. Helyben nem bővelkedett ugyan, de egyszemélyes háztartásához teljes mértékben elegendő volt a Várra és a Naphegyre néző két kicsiny helyiség.

Tabán, Hadnagy utca 16.

Napjait jellemzően a városban töltötte, néha pedig az estéit is. Amikor valamelyest elcsitult a mulatozás a környék fogadóiban és az utcákon, akkor menedéket nyújtó otthonos kuckójában jólesően adta át magát a néhány órás éjszakai alvásnak, vagy éppen a számára legalább oly értékes elmélkedésnek.

A fiókokban a legszükségesebb személyes holmik mellett zömmel alkatrészeket, szerszámokat, műszereket tárolt. Legnagyobb becsben tartott munkaeszközének egy zsebben hordható voltmérő számított, amelynek előlapjába belülről a következőket véste: Nikola Tesla, Bp. 1881.

Vázlatok, tervrajzok és jegyzetek nem igazán tűntek fel a lakásban, egyszerűen azért, mert nem volt rájuk szüksége. Majdhogynem mindent megoldott fejben. Ennek egyik oka pedig egy jó néhány évvel korábbi tragikus eseményben keresendő.

A drámai jelenet még sok esztendő elteltével is élénken élt emlékezetében, és valószínűleg sosem lesz képes kitörölni belőle. Hétéves lehetett, amikor a család kedvence, egy már-már emberi intelligenciával bíró arab telivér, amely korábban megmentette apja életét, olyan súlyos sérülést okozott bátyjának, hogy a szerencsétlen fivér már nem érhette meg a másnapot. Édesanyja az éjszaka folyamán könnyeivel küszködve csupán annyit tudott mondani: „Isten éjfélkor adott nekem egy gyermeket és éjfélkor vette el a másikat.”

A szülők olyannyira vigasztalhatatlanná váltak a család óriási reménysége, a különleges és egyedülálló mentális képességekkel rendelkező fiuk elvesztése miatt, hogy az eltávozott tehetségének felidézése minduntalan elhalványította a hátramaradott összes, mégoly bravúros erőfeszítését.

Ettől kezdve már nem volt más választása, mint minden helyzetben átugrani a meglehetősen magasra tett lécet. Csakis a legjobb eredmény lehetett elfogadható és kizárólag a tökéletes számíthatott üdvözítőnek.

A szörnyű veszteség nyomán előállt helyzet azonban rákényszerítette őt valamire, ami végső soron jótékonyan befolyásolta életét és feltétlenül előnyére vált.

Sokszor kellett megküzdenie a baleset emlékfoszlányainak lelki szemei előtt felvillanó képeivel, és időbe telt, amíg rájött, miként tudná elhalványítani vagy semlegesíteni őket. Számtalanszor próbált maga elé idézni valami másfajta látványt, mire végre képessé vált arra, hogy az akaratának megfelelő víziót helyezze figyelmének fókuszába.

Ez a magas szintre, már-már tökélyre fejlesztett kontroll nem csupán lelki békéjének visszanyerésében segítette, hanem feltalálói tevékenységét is nagymértékben támogatta, mivel anélkül tudta fejben modellezni új ötleteit, hogy bármit is papírra kellett volna vetnie.

Sőt, alkalomadtán még a megmenekülését is ennek az új képességének köszönhette. Fiatal kora ellenére többször került szinte kilátástalan helyzetbe, nem egyszer saját hibájából. Volt, hogy egy duzzasztógát peremébe kapaszkodva küzdött az életéért, egy másik esetben pedig egy óriási stég alatt próbált átúszni, de irányt tévesztett, és csak sokadik próbálkozásra tudott kiszabadulni alóla, amikor már mindenki lemondott róla. Mindkét helyzetben megjelent elméjében a probléma forrásaként szolgáló, de egyben a megoldást is felkínáló struktúra képe, így megtalálta a kiutat a kelepcéből.

Ha rajzok és grafikák nem is, a legkülönbözőbb kötetek viszont annál nagyobb számban sorakoztak a polcokon. Már gyermekkora óta a könyvek szerelmese volt, egy bizonyos időszakban viszont különösen meg kellett küzdenie azért, hogy hódolhasson olvasás iránti szenvedélyének. Apja gondosan elrejtette a gyertyákat, amikor rajtakapta, hogy titokban olvas, mivel nem akarta, hogy a fiú tönkretegye a szemét. Ő azonban faggyút szerzett, kanócot készített és öntőformában új gyertyákat gyártott. Betömte a kulcslyukakat és nyílásokat, majd egészen hajnalig olvasott.

Társai voltak a könyvek nem egyszer betegségében is, amikor ágyhoz kötve csak úgy falta a betűket, hogy minél gyorsabban peregjenek az órák és napok.

De éppúgy segítségére siettek a lélek gyengébb és esendőbb pillanataiban, amikor az élet fájdalmai, a halál és babonás félelmek nyomasztották gondolatait, valamint gonosz szellemek, kísértetek, emberevő óriások és a sötétség egyéb szentségtelen szörnyetegei tartották őt rettegésben.

Úgy nyolcéves lehetett, amikor óriási és döntő változás állt be gyenge és bizonytalan jellemében. Ráakadt az ismert magyar író, Jósika Miklós Abafi című regényének szerb fordítására. Ez a mű felébresztette szunnyadó akaraterejét, megacélozta önuralmát, ő pedig korábban sosem tapasztalt örömet érzett, amikor végre valóban szándékai szerint és rendíthetetlen állhatatossággal volt képes cselekedni.

Egy másodpercig nem lehetett tehát kérdéses, hogy a mű eredeti változatának most mindenképpen ott a helye a polcán, arra az esetre, ha néha újra kedve támadna belelapozni. Tabáni otthonában pedig senki nem szól rá, amikor úgy érzi, hogy akár éjszakába nyúlóan is szívesen olvasgatna.

– A Steyr ügyeit tehát megbeszéltük. Térjünk most át Budapestre, ott pedig kezdjük mindjárt a legnagyobbal, a Ganz-gyárral – zárta rövidre az ausztriai gyárakról szóló jelentést Ritter tábornok, az Evidenzbüro vezetője, majd a magyar cégekért felelős tiszthez fordult.

– Mire jutottak, ezredes úr?

– Tábornok úr! – kezdte mondandóját Galgóczy ezredes. – A Ganznál az elmúlt két évben felfuttatták az alkatrészek és főelemek gyártását a vagongyári telepen, így a hadsereg számára a vasúti teherszállításhoz már teljeskörűen képesek bármit elkészíteni.

– Mi a helyzet a fegyverekkel?

– Továbbra is zajlik a tüzérségi lövegek gyártása, mégpedig növekvő mennyiségben.

– Van esetleg kilátásban valamilyen új fejlesztés, ami fontos lehet a hadsereg számára?

– Igen. Komoly változás következett be a négy évvel ezelőtt alapított elektrotechnikai osztály működésében. Az eredeti kis műhelyhez képest jelentősen bővült a rendelkezésre álló terület, mostanra felépült egy nagy csarnok az új telephelyen. Mára ez lett az ország legjelentősebb kutatási központja. Fontos fejlesztések zajlanak, ezek közül a hadsereg számára a robbanószerkezetek működtetésére alkalmas elektromos gyutacsok lehetnek elsősorban fontosak.

– Bármi egyéb?

– Úgy értesültünk, hogy rendkívül előrehaladott kísérleteket folytatnak a vállalatnál egy újfajta villamossági megoldással kapcsolatban. Váltakozó áramú rendszerekről beszélnek, amely állítólag gazdaságosabb működést tesz majd lehetővé. Egyesek szerint ez a jövő útja. Más mérnökök viszont csak szemfényvesztésnek tekintik az újdonságot és úgy nevezik, hogy „Drehstromschwindlerei”.

– Érdekes kérdésnek tűnik. Azt javaslom, kövessük figyelemmel ezt a témát. Van még valami?

– A részletes, gépelt jelentést mindenkinek eljuttattam, benne van minden fontos termelési, pénzügyi, gyártási adat, külön kiemelve a hadsereg számára fontosakat. A személyi jelentéseket is csatoltam. Szerepel benne a műszaki igazgató, Mechwart, az elektrotechnikai osztály vezetője, Zipernowsky, valamint az összes mérnök, és mindenki, aki hivatalból megfordult a gyárban.

– Köszönöm. Van észrevétel a jelentéssel kapcsolatban?

Az asztal körül ülők több-kevesebb érdeklődéssel lapozgatták az összefűzött anyagot, de egy kivételtől eltekintve senki nem adta jelét, hogy bármilyen megjegyzést fűzne az elhangzottakhoz. A tábornokhoz legközelebb ülő, a hierarchiában rögtön Ritter után következő tiszt jelentőségteljes pillantással nézett fel a papírokból.

– Talált valamit, Finster ezredes? – kérdezte Ritter.

– Nos, tábornok úr, én ezúttal is vettem a fáradságot, hogy alaposan átolvassam a dokumentumot és kikutassak néhány részletet – szúrt oda az ezredes az asztal körül helyet foglaló tiszteknek.

– És szabad kérdeznem, a többiek nevében is, hogy milyen korszakalkotó felismerésre jutott állhatatos kutatása során? – szólt vissza kelletlenül Ritter.

Finster nem hagyta magát kizökkenteni, rendületlenül folytatta mondandóját.

– Utánanéztem a feljegyzésekben felbukkanó néhány személynek.

– Derék dolog.

– Egyiküknél találtam is egy-két érdekességet.

– Valóban?

– Gyanítottam, hogy valamelyik műszaki egyetemre járhatott, Grazból pedig visszaigazolták, hogy a kérdéses személy az intézmény hallgatója volt egy ideig.

A város említésére a tábornokban felsejlett a nem is oly régi idők szép emléke, amikor ott szolgált. Ez a pillanat azonban nem volt alkalmas a nosztalgiázásra, ezért hangosan csak annyit kérdezett:

– Kifejtené egy kicsit pontosabban?

– Hét évvel ezelőtt egy fiatalember katonai ösztöndíjjal kezdte meg tanulmányait a grazi Polytechnikumban. Az ösztöndíj feltétele az volt, hogy az egyetem után nyolc évet lehúz majd a seregben.

– És mi történt vele?

– Annyit tudtam meg, hogy a tanulmányait nem fejezte be, az ösztöndíját az utolsó évben visszavonták, a seregben pedig nem jelent meg. Sem akkor, sem azóta.

– Gondolom, ez nem teljesen egyedülálló eset a világtörténelemben. Igaz?

– Én azért utánanéznék egy kicsit. Csak rutinjelleggel.

– Biztosan ez lenne most a legégetőbb kérdés monarchiaszerte?

– A megérzésem azt súgja, hogy érdemes rá figyelni.

– Értem. Akkor kövesse a megérzését. Ha jobb dolga nem akad.

Graz, Tesla tanulmányainak színhelye

Tartalom

Nikola Tesla Budapesten

Források

Képek forrása

Köszönetnyilvánítás

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Berka Attila
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Balogh-Nagy Erzsébet

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Barlow – SIL Open Font License
Caourier Prime – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0