Szerző: Dorosz Dávid

Borítóterv: Kútvölgyi-Szabó Áron

Szerző fotója: Lengyel Petra

© Dorosz Dávid, 2026

© Kútvölgyi-Szabó Áron, 2026

© Lengyel Petra, 2026

© CSER Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, ill. annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978-963-278-827-2

Kiadja a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: (+36-1)386-9019

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Szerkesztő: Vörös András

Olvasószerkesztő: Cser Judit

Korrektor: Király Ildikó

Tördelés, nyomdai előkészítés: Müller Péter

TARTALOM

PROLÓGUS – 1945 – Bakony – Árokvár közelében

1. SZOMBAT – Árokvár

2. KÉT HETE – Indonézia

3.

4. Indonézia

5. SZOMBAT – Budapest

6. Bécs

Zsunak

PROLÓGUS

1945
BAKONY – ÁROKVÁR KÖZELÉBEN

Egy menekülő hadsereg sosem szép. Vagy udvarias. Csak megtört. A hágai egyezményt sem hordja a zsebében. Még Bécsig jussunk el, gondolja Horst. Onnan már csak egy kis ugrás az amerikaiak. A jenkik buták, de nem bosszúszomjasak. Ismerik a nemzetközi jogot, a szovjetek nem is hallottak róla. Főleg ha németekről van szó. Meg az SS-ről.

Horst századából csak harmincan maradtak. De járművük egy sem. Az utolsó Mercedes teherautóból épp ez előtt az istenverte városka előtt döglött ki a benzin. Valahol a Balaton közelében lehetnek. Félúton az osztrák határ felé. Lovat és kocsit kell szerezniük. Azonnal. Ezért állnak meg a városkában. Kocsi még akad, de a lovat megették a helyiek. Éhezünk, sikoltozzák. Mintha mi lazacdiétán élnénk, húzza el a száját Horst.

Most meg itt állnak a réten, a sűrű erdő közepén. Már a hegyekben. Mindent beterít a hó. Fehér izzás a barna fák fölött. Mindjárt sötétedik. A férfi hullája még frissen gőzölög. A nyakát keresztülhasító vágásból lüktetve ömlik a vér. Egyre lassabb. Mire nem jó a bajonett (a birodalmi hadiipar gyöngye). A hóban vörös vérvonal. Egyik oldalán a magyar nők. Valaha egy család. Másikon a német férfiak. Valaha katonák.

Nem mintha a fickó nem érdemelte volna meg, szív a cigijébe Horst. Vasutas volt. Úgy pakolta vonatra a környékbeli zsidókat, mint előtte a szeneszsákokat. Semmi új. Ez egy bányászváros: a munkarend ugyanaz, csak az áru más. Ahogy meglátta Horstot és az embereit, a figura még büszkén tisztelegve jelentette is a szolgálatait a háborús erőfeszítésnek. Nem kellünk mi ide, ezek a magyarok elintézik egymást, röhögött Horst. De a fickónak nem ezért kellett meghalnia. Ezért hátbaveregetés járna. Talán kitüntetés is, a birodalom régi szép napjaiban. Testével védeni a kocsiját, na azt nem kellett volna. Horst nem habozott, a fickót és a családját magukkal hozták. Haladniuk kellett, ki tudja, a baszott szovjetek mennyivel vannak mögöttük. Még jó két órát meneteltek, kapaszkodtak a meredek lejtőkön, vágtak át hágókon, mielőtt meglátta. Az erdő közepén a tökéletes rétet. Csendes, kör alakú, friss ropogós levegővel. Fehér csodaország.

A férfi először nem értette, miért kell a mező közepén a hóba térdelnie. Csak pofázott, hogy ő nem tett semmit. Még sírt is a szánalmas pöcs. Aztán meglátta a bajonettet. Úgy terült el, mint az összes bugris Varsótól Antwerpenig. Alsóbbrendű parasztok. Horstnak nem voltak rossz évei: négy elfoglalt ország, három előléptetés és csak egy harctéri sebesülés. Remek szórakozás egy bántalmazott kisfiúnak a bajor vidékről.

Az egyik katonája Horst mögé lép. A fák vonalában sűrűsödik a sötétség. A rét végén düledező egykori vadászház csontváza már alig kivehető. A katona fázósan húzza össze magán a szakadt kabátot. Pedig kettő van rajta, a másodikat az egyik elesett bajtársukról szedte le Budapest határában. A mellkasán lyuk. Telitalálat. A szovjetek jól céloztak, Horst fiai közül tizenketten maradtak ott. Indulnunk kellene, a következő faluban talán van még ló, mondja Horst embere. Ezekkel mi legyen, bök a három nő felé. Hívd ide a többieket, mordul Horst. A század maradéka a háta mögé gyűlik. A nők remegve nézik, félkörben guggolnak a halott családfő mellett. Mintha ez segítene. Anya és két lánya. Húsz körül lehetnek. Bár így csontosra fogyva nehéz megmondani. A párizsi bordélyok innen messze, a város is rég oda, nyom el egy sóhajt Horst. Egy másik kibaszott visszavonulás.

Előveszi a kését. Hűségem a becsületem, a hideg acélon felirat. Horst szíve megdobban. Hölgyeim, tudnak németül, kérdezi. Tudnak. Akkor játsszunk, bólint a tiszt. Aki győz, jutalmat kap, és elmehet. Látja, hogy nem értik. Átdobja a kést a vérvonalon. Két percetek van, teszi hozzá. Egy kés, egy győztes. Vagy három golyó, mutat a vállára akasztott géppisztolyra.

Most értik meg. A végtagok megfagyva, a szemek égnek. Először az öregasszony kezd sírni, még mindig a férje testébe kapaszkodik, vérfolyam teríti be. A magasabb lánya üveges szemmel nézi a németek mögötti fákat, semmit nem reagál, az alacsonyabb az anyjához csúszik, már együtt sírnak, őt is áztatja az apja vére. Családi Laokoón-csoport. Horst az órájára néz. Egy perc, kiáltja a nőknek. Nem mozdulnak. Miért nem megyünk már, hallja katonáit a háta mögül. Ötven másodperc. A nők csak mereven nézik. Mit képzelnek ezek? Itt, az emberei előtt? A nagyobbik lány továbbra sem mozdul, csak rekedt hangon imába kezd.

Ebből elég. Horst leakasztja a válláról a fegyvert. A nőkre szegezi. Húsz másodperc. Az anya magához húzza az alacsonyabb lányát, súg neki valamit. A lány könnyei elállnak. Tizenöt. Horst csak a villanást látja, az anya egy ugrással a késnél terem. Tíz. Horst szája megremeg. Messze van, nem érhet ide. Ha mégis, a német fegyvere nem tudná lekövetni. De az asszony a nagyobbik lánya mellé lép. Felemeli a kést. Ahogy a Miatyánk utolsó szavai elhagyják az ajkait, a lány felnéz. A mozdulata végén már üvegesek a szemei. Újabb vércsík a hóban. Ahogy eldől, az anyja egyből követi. A saját hasába döfi a kést, és összeesik. Egyik keze a tőr markára, másik a halott lánya kezére fonódik.

Horstból hatalmas nevetés tör elő. Láttátok, fiúk, fordul hátra. Ezek tényleg megtették. Ez ám a magyar virtus. Nem kellünk mi ide. Ha tudom, hogy ilyen nők vannak erre, előbb jövök – röhög fel. A katonái nevetésébe beleremegnek a fák.

Horst átlép a vérvonalon. Megvan a győztesünk. A lány még egy hangot sem adott ki, mióta az anya meghozta a döntést. Érte. Helyette. Véreres szemeiből sem jönnek könnyek. Csak tekintete ugrál a három hulla között. A szája nyitva. Meglepően szép fogazat, jegyzi meg Horst. A lány barna kabátján az egész család vére.

– Győztél – térdel le mellé Horst. – Itt a jutalom ideje – mosolyodik el.

A lány továbbra is a hullákat nézi. Nem pislog. Akkor sem, amikor Horst lenyomja a hóba, akkor sem, amikor a német letolja a nadrágját, akkor sem, amikor első lökete megüti, Horst nem érti, de egy perc az egész, Debrecen óta nem volt nőben, csak a szovjetek az ő hátában.

A lány nem érti; az évek alatt mindig azt tette, amit mondtak – légy engedelmes, tiszteld a szüleidet, az egyházat, az államot, sose kérdezz, akkor sem, amikor a bátyádat elviszik a frontra, akkor sem, amikor a szomszédok hirtelen eltűnnek, akkor sem, amikor már öt napja nem ettél, soha, csak szeresd az Urat és a férjedet, bárkit is választunk neked, neveld fel a gyerekeit, csinálj belőlük becsületes, istenfélő lelkeket, akik egész nap dolgoznak, minden vasárnap imádkoznak, és az utolsó napjukig parancsokat követnek – ahogy te, Mária. Most sem pislog, nem mozog, nem sikít. Csak érez. Azt az egyet sosem tiltották meg.

Horst végez. Megragadja a lány fejét, maga felé fordítja. Mehetsz. Csak most tűnik fel neki, milyen szép zöld szemei vannak. Feláll, felhúzza a nadrágját. A kést kiszedi az anya testéből, és visszarakja a tokjába. Elmosolyodik. Megyünk fiúk, kiáltja el magát. Egyik lába már a vérvonal felett. A lány ekkor szólal meg.

– Péternek fogom hívni – hangja mintha a másvilágról jönne.

– Hogy mi? – fordul hátra Horst.

– A gyerekedet – fogja meg a hasát. – Mert Péternek is megbocsátottak – suttogja.

Horst szárazon nevet fel. Őrültek ezek a magyarok. Gyors léptekkel megy tovább. Másodjára adja ki a menetparancsot. Valaha ez egy hadigépezet volt, a kurva életbe is. Mára fáradt lábak, üres tekintetek, szétroncsolt elmék. Az SS-század rongyos maradéka megindul. A fák közé érve Horst hátramarad. Rágyújt, nagy slukkal szívja le a füstöt. A nyelvén mintha már a Lucky Strike ízét érezné, a jenkiknél végre normális cigi lesz. Még egyszer visszanéz. Már szürkül, hunyorognia kell. A lány még mindig a rét közepén fekszik. Mozdulatlan. Véreres barna dombként emelkedik a fehér pusztaság fölé. A tökéletes rét.

1.

SZOMBAT
ÁROKVÁR

Harminc éve nem hallott az anyjáról. Elment azzal a német fószerral. Brutál fekete Mercivel jött érte, türelmetlenül dudált. Az apja kint a meccsen. Két bőrönd a küszöbön, egy ölelés az előszobában, nulla levél azóta. András a gondolataiba merülve áll a pultnál, tekintete egy idősebb táncoló nőn ragadt.

Utálja, amikor beüt ez a melankolikus hangulat. Főleg egy ilyen estén. Ledönt még egy whiskyt, a mai a harmadik, és körbenéz a birodalmában. Tele a nagyterem, a szülinapi buli ezerrel pörög. Pirosló arcok, megeresztett narancssárga nyakkendők, Hublot Gold Rose órák. A főnöknek imponálni kell. A vendégek ezért George Clooney-t próbálnak tolni, de legtöbbjük csak Korda Gyuriig jut.

A főnököt mindenki szereti. Nem mintha melegszívű alak lenne, vagy ilyesmi. Csak ő a párt helyi erős embere. Hogy ez mit jelent? Elintézi a dolgokat. Lerendezi, kiosztja, megjutalmazza. Eltünteti, ha kell. Minden rajta keresztül megy. Szóval, baszd meg az előzékenységet meg az összes ilyen belvárosi picsogást. A főnökkel jóban kell lenni.

Ez most a születésnapja. Hatvanötödik, hogy pontosak legyünk. Itt a panziójában, a városában, a körzete központjában. Narancsvidék. Nem a nyálas romkom sorozat a kétezres évek elejéről, hanem mert narancs a párt színe. Ez diktál mindent, egyeseknél még a nyakkendőválasztást is, mosolyodik el András. Ő akkor sem köt nyakkendőt. Neki nem kell. Megdolgozott érte. A környék megint bizonyított, a főnöknek ismét vastag többsége lett, 69 százalékkal legyilkolta az előző rekordot. Legyilkoltuk, emlékezteti magát András.

Ez már a központban is feltűnt, meg is jött érte a jutalom. Egyedi meghívó a miniszterelnökhöz (más néven: a nagyfőnök) a családi birtokra. A magyar Versailles, ahogy sokan hívják. Ott, a luxusvillában, a híres konyhaasztalnál hangzottak el az ígéretek, születtek meg a következő négy év projektjei. Jobb idősellátás, tanári bérek emelése, vasútfelújítás, gondolnád. Ne röhögtess, ezek a szakpolitikai hülyeségek senkit nem érdekelnek. EU-s pályázatok, közbeszerzések, egyedi adókedvezmények, százalékok, leosztások. Ki juthat előbbre a körzetben, és cserébe hogyan fekszik a gépezetbe. Pénzügyileg. Szavazatszerzésben. Az érem két oldala. Ebben a világban csak ezek számítanak. A kormányzás üzlet, az üzlet a kormányzás. A kiválasztottak, akik helyben irányítják a folyamatokat, pedig fontos részvényesek. Ebben az esetben a főnök. A párt kiemelt embereként még a környező körzetek fölött is fennhatósága van. Azaz az országnak ebben a részében a narancsvidék fordítása – hűbérbirtok. Isten hozott az igazi Kártyavárban: ilyen hatalomkoncentrációról az Underwoodok is csak álmodhattak. Ahogy a Corleonék is.

Szóval minden adott újabb remek négy évhez. Ezért is ilyen fékevesztett a szülinapi buli. András felel azért, hogy az este jól sikerüljön. Ma este ne legyen semmilyen elbaszás, tudjátok, kinek a bulija, a vendégek sem lesznek új arcok, igazítja el az embereit. Pestről most nem lesznek, azon nem kell fosni. Pedig a főnök akarta, meghívók és több körben telefonhívások is mentek, de végül egy nagykutya sem ért rá. A közelgő állami látogatás mindenkit feszültté tesz. Nem mintha ezt András letöltené az embereinek. Nem tenne jót. Sokat tud a főnökről, szinte családtag. Az anyjánál biztosan jobban.

András évek óta intézi az ügyeit. Táskás ember, csúnya szóval. Szervező, széppel. Kabinetfőnök, ha a LinkedInre kiírná (nem teszi). Talán egy nap utód is. Ha a főnökön, azaz Jászai János országgyűlési képviselőn múlna, biztosan. Legalábbis ezt mondogatja. Meg, hogy ez az utolsó ciklusa. Utána András jön. Persze, csak ha fent a miniszterelnök úr annál a bizonyos konyhaasztalnál bólint. András addig viszi a nemrég felújított panziót (EU-pénz) meg az összes ügyet. Saját zsebre semmi, csak amit Jászai jóváhagy. Egyberakva formás tétel, de Jászaihoz képest fillérek. Éhesnek kell maradnod, mondja neki mindig a főnök. Fenn se néznék jó szemmel, meg kell másznod a ranglétrát. Fenn, mármint az Adrián, a jachton, teszi ilyenkor hozzá András. De csak magában. Még a nagyfiúknak is kellenek játékok.

Lényeg, hogy János bátyánk kirobbanó formában van. Csak Jutka asszony hiányzik mellőle, megfázott, nem tudott jönni. Igazából András régen látta, jó ideje nem is járt a házukban. Amúgy a megyéből mindenki itt van, János bátyánk még részegen is rutinosan megy körbe: mindenkihez van egy kedves szava, lapogatja a vállakat, sorban issza a feleseket. Előkerülnek a népdalok, a szintifutamok felrobbantják a helyet. A Nélküled pedig már fejből megy az egész bandának. Az első taktusaira a tömeg megőrül, együtt énekelnek, ölelik, csókolják egymást. Könnycseppek, komoly nyelések, izzadt testszag. A levegőben részeg hőbörgés az elveszett dicsőségről meg területekről. A dal jól bevált húrokat penget: a nosztalgiával bekevert suttyó nacionalizmus sose okoz csalódást. Plusz szép profitot is hoz: a bulikban ez a dal termeli a legtöbbet a bárpultnál. Bor meg pálinka. Pesten meg az Avicii. Az is mulatós. Csak Aperol jön hozzá. Más irányítószámok, más ízlések.

A dal végén János bátyánk kivakarja magát a polgármester öleléséből, és Andráshoz lép. Elegáns mint mindig, olasz stílusú zakója tökéletesen illeszkedik az alakjára. Az elmaradhatatlan váll-lapogatás Andrásnál ölelésben végződik. A fiú erősen magához szorítja a mentorát. Jászai párás, véreres szemmel néz fel rá. Ő is magas, de András egy Mont Blanc-méretű viking.

– Megint túltettél mindenen – mutat körbe Jászai. – Ez fantasztikus – mosolyog, és belenéz András szemébe. – Mintha a fiam lennél – a hangja akadozik, a kötelező pálinkakörök teszik a dolgukat. – Továbbviszed az örökségem – paskolja meg András arcát.

– Meglátjuk – fordítja el a fejét a fiú. Az igazi apja, Péter már rég halott. Bőven előbb elment, mint hogy a szíve leállt volna. Jászainak sosem született gyereke.

– A nagyfőnök téged fog választani. Ebben teljesen biztos vagyok – érti félre Jászai. – Hétfőn intézd el, amiket beszéltünk. Én a Parlamentben, a szokásos. Viszont szerdán kint leszek a házban. Vendégem lesz.

– Kicsoda?

– Tudod, a látogatás – legyint. – Fogarasi segít majd.

Megpaskolja András arcát, és megy tovább. Még legalább húsz magát fontosnak tartó ember vár arra, hogy beszélhessen vele. Dögkeselyűk. Lobbik, szívességek, összekötések, pályázatok. A nagyja úgyis Andrásnál köt ki. Majd ő elrendezi mindet. Semmi különös, mindenki tudja a szabályokat. A százalékokat is. De ez már a hétfő feladata. Addig egy kis lazítás. Gondolt rá, hogy felmegy vasárnapra a panzióhoz tartozó vadászházba a Bakonyban. Csak húsz perc kocsival. De teljesen más világ – gyönyörű rét az erdő közepén. Csend, nyugalom, kilométerekre senki. A sorompóval lezárt magánúthoz csak neki és Jászai sofőrjének, Fogarasinak van kulcsa. Most nem akar vele összefutni. Kellemetlen vén fasz. Viszont kemény, mint egy ikerszülés, jobb vele nem baszakodni. Szóval a vadászház a hétvégére ugrott. Talán átnéz Evelinhez Veszprémbe. Ráférne egy ürítés. Aztán egy kör koalázás a lány Taylor Swift-posztere alatt. Stresszoldás a sikeres buli után.

Szüksége lesz rá. A következő időszak megint brutál lesz. Az állami látogatás kegyetlenül közeledik. Jövő héten már itt is a delegáció. Mindent fent intéznek, de így is lesz vele dolga. A fél megye le lesz zárva kapásból. Ritkán jár erre külföldi vezető. Most meg rögtön az orosz elnök. Első útja az EU-ba, amióta kitört a háború. Meg kiadták ellene a nemzetközi elfogatóparancsot. A személyes és állami garanciákat erősen megsajtózták: Magyarország nem tartja magát az elfogatóparancshoz, és vörös szőnyeggel várja legerősebb szövetségesét. A miniszterelnök kétnapos csúcstalálkozóra fogadja az orosz elnököt a kastélyban, ide harminc kilométer. De még a körzetben. Jászai is nagyban készül, az utóbbi hetekben több találkozója is volt a látogatás kapcsán. Nem számolt be róluk, ismeri Andrást. A fiú keze összeszorul a poharán. Gyűlöli az oroszokat.

Újratöltést kér, a pultból a főpincére, Dani mosolyog rá. Együtt jártak gimibe. Eltérő életutak a pult két oldalán. Daninak lehetne rosszabb is, a jattból azért el lehet karistolni. Aki idejár, az vastagon ad. Mutatni kell. Az EU fizeti, röhög pár, amikor a pincérek elé dobják a bankjegyeket.

– Főnök, képzeld, mit hallottam – néz rá Dani. – A Feri a városba jön.

– Hogy mi? – kapja fel a fejét András.

– Feri a suliból – húzza fel a szemöldökét.

– Egyetem óta nem láttam – a cigi utáni vágy úgy tör rá, mint a SEAL kommandó bin Ladenre. Ferivel együtt nőttek fel.

– Állítólag nyomozni jön. – Dani közelebb húzódik. – Tudod, rendőr lett.

– Milyen ügyben? – kortyol az italába András. A jó öreg, tőzeges Highland Park vízként csúszik le. Egyelőre hazaküldi a nikotinvágyat. Az irodájában tart pár üveggel, különleges alkalmakra. Az itallapon persze nincs.

– Eltűnt valami cigány kölyök az intézetből. Bár szerintem csak lelépett migránsokat csempészni. Bajt keverni, ezek csak ehhez értenek.

András pohara megáll a levegőben. A torka csomósan lüktet. A Dani hülyeséget beszél, megártott neki a sok kormányzati plakát. Nem mintha egyedül lenne az országban, pillant hátra: itt már akkor állt a határkerítés, amikor Trump még el se indult jelöltként. De ez nem az első eset, hogy egy fiatal srác eltűnik a városból. András hatéves lehetett. 1989 nyara. A szintén roma Imike egy este nem jött haza. Azóta sincsen semmi nyoma. A Bakony elragadta. Az emlékét pedig elnyelték a sötét hegyek, amelyek, mint anya a gyermekét ölelik körbe a várost.

2.

KÉT HETE
INDONÉZIA

Szorongás. A szemében nyomás, az orra eltömődve, a szája kiszáradva. Klausztrofóbia. Ahogy a fejére húzza a gázmaszkot, Lili az agyában érzi a nyomást. Az első lépések kínszenvedés – Darth Vadernek sem lehetett könnyű. A lánynak is kell tíz perc, mire megszokja. De a kénes levegő nem viccel. Az Ijen vulkán erről híres. Meg a kénbányászairól. Állítólag a világ legnehezebb munkája (mintha lehetne a szar munkákat versenyeztetni). A helyiek napi háromszor ereszkednek le a kráterbe és vissza, körönként kilencven kiló kénnel a hátukon. Napi tizenkét dollárért.

Liliék hajnali egykor indulnak. Három és fél órás mászás a sötétben. Csak a fejlámpák világítanak. Kétszázszor. Ennyien kapaszkodnak egyszerre felfelé, többség a vezetőjével. Az utat öt megálló szakaszolja: ezekben vécé, víz, csoki és persze kesztyű és sapka eladó a felejtősen készülőknek. A levegőben Lamborghini és Ferrari kiáltások. Lili percekig nem érti, aztán kiderül, hogy az olasz autóipar remekei itt a jávai hegyi ösvényen kis, kétkerekű kocsikat takarnak. Jó dollárért ezekbe ülhet a kedves turista, hogy két helyi feltolja a hegyre. Semmi munka, csak a végén a kilátás öröme. Van, hogy hárman tolják. Kén vagy ember, valakinek cipelnie kell.

A maszkok az út háromnegyedénél kerülnek elő. Amikor lihegve felér a csúcsra, Lili szemei elkerekednek. Megérte ennyit várni. A hajnali napfelkelte első sugarai rózsaszín fénybe vonják a vulkánt és az előtte elterülő tavat. A felhők úgy csillognak, mint azon a Henri-Edmond Cross-képen, amit Lili Clevelandben látott. Innen a szemközti peremről tökéletes a kilátás. A maszkok már nem kellenek, a levegő meglepően friss. Lili mellett, a kráter szélén gyülekező turistahordákból egyszerre szakad ki a morajlás. Csak tíz másodperccel előzi meg az első szelfiket. Hússzal, hogy egyesek levegyék a kabátjukat, és sminkelni kezdjenek. A fiatal ázsiai influenszerek komplett csapattal érkeznek. A zsírúj túrakabátok alól dizájnerruhák és sminkkészletek, a táskákból állványok és kamerák kerülnek elő. Sietni kell: a legszebb hajnali fények csak percekig maradnak. Csöcs és vulkán. Ez a mai feladat.

Lili megborzong. Rajta polárpulóver, kabát, sapka, bakancs. Ezeken meg semmi. Még helyi vezetőjük sincsen. Pedig minden útikönyv ötször leírja, hogy anélkül ne kezdj bele a kapaszkodásba az alaptáborból (Lili magában így hívja, egy magyarnak 600 méter fölött már minden alaptábor). Rikki, Lili vezetője cigire gyújt. Fent a hegyen. A háromórás mászás után. Mosolyogva nézi a lányt. Kérsz, biccent. Kihagyom, válaszol Lili. Az anyja az utolsó napjáig dohányzott. Kislányként Lili sokszor okoskodott neki, hogy az iskolában persze azt tanították, hogy a dohányzás halált okoz. Az anyja csak nevetett rajta. Ez volt az egyetlen hibája. Lili csak évekkel később, a tanulmányait olvasva értette meg, hogy Olga nemcsak szakmailag, hanem emberileg is óriás volt. Nagy árnyékkal, húzza össze magán a sálját a lány. Rikki fejcsóválva nézi az instás fiatalokat.

– Három hónapja az egyik ilyen leesett – int feléjük.

– Itt voltál? – kapja fel a fejét Lili. – Rikki bólint.

– Hetven métert zuhant. Fél nap volt felhozni. Ezek azóta vannak – mutat a kráter peremére kihelyezett védőszalagokra. Ránézésre csak 15 fotózás zajlik mögöttük.

Lili minden lehetséges szögből meglövi a képeket. Totálok és szelfik is. Mellette egy nászutas pár, olaszok. Milánó, előnászút, a lány a három réteg ruha alatt is megborzong. A pár megkéri, csinál róluk képet. Róla meg Rikki. Mosolyog. Háttal állva, széttárt karokkal öleli magához a tájat. A gyerekkori álom kipipálva. Köszönjük BBC és Human Planet. Kislányként a tévé előtti szőnyegen fekve, tátott szájjal nézte az Ijenről készült dokumentumfilmet. Minden mondatára emlékszik. Szó szerint. Azóta tudta, hogy egyszer el fog jönni. Most, hogy Surabayán egy nemzetközi konferencián tart előadást, végre beváltja a magának tett ígéretet. Olga is imádott túrázni, a legjobb gondolataim az erdőben jönnek, mondta gyakran. Gyerekként nem volt olyan Budapest környéki túraútvonal, amit ne jártak volna végig ketten. Az apja sosem volt nagy túrázó.

A mostani út az Ijen nélkül is nagy lépés a lánynak: a több száz résztvevős konferencia fő előadását ő tartotta. Szakmailag kiemelkedő év van mögötte, publikációs listája erősen megizmosodott. Pár év és egy nyugati egyetemen kap végleges státuszt. Az ilyen állásokért ma már brutális Squid Game megy, de ha így halad tovább, Lili simán legyárt egy nyerő helyet. Tudja, hogy mit tud. Azt is tudja, hogyan mutassa meg. Mert az még fontosabb. Ezt az apjától tanulta. István munkájára sem tudósként, sem vezetőként nem lehetett panasz. A karrierje mint egy posztkommunista álom. Aztán egy idő után mégis elfelejtette, mennyit számít a marketing. Szebben mondva, a kapcsolat az emberekkel. És a valósággal. Ott a terepen, a falvakban, városokban, ahol a döntések következményei jelentkeznek. Talán ezért is beszélnek ritkán, Lili jó ideje nem járt otthon, Magyarországon sem.

Visszaindulnak. A nap már magasabban, így még jobban kibontakozik a táj. A perem végén, mielőtt elindul a gázmaszkos ereszkedés, a bányászok kénből készült, apró szobrokat árulnak. Van teknős is. Lili vesz egyet, jó lesz az ágya mellé, vigyázza majd álmait. Ráfér: amit napközben a világban egyben tart, éjszaka a sötétben szétesik. Nem alkudozik. Állítólag a bányászok már többet keresnek szuvenírekből meg hogy fotózkodni lehet velük, mint magából a bányászatból. A bányászat nem csak Pennsylvaniában és nálunk otthon halt meg, gondolja a lány. Lent a táborban még csinál egy képet Rikkivel. WhatsApp-számot cserélnek, átküldi. Itt újra van térerő. A főnöke e-mailje is befut. Jóváhagyták a kutatási tervét. Az intézmények kiválasztás alatt, de az országok most már fixen megvannak. Lili átfutja a listát. A sorban harmadik Magyarország. A szeme könnyel telik meg.

Nem sírunk, azt nem szabad. Akkor sem sírt. Ott a bécsi klinikán. Az ízléses barnás bőrszékben. Amikor az orvos kimondta a négy szót. Az ítéletét. Előtte még elnézést kért, hogy a megbeszélt időpontjuknál csak tizenöt perccel később tudta fogadni. A váró valóban tele volt, Lili le sem tudott ülni, falnak támaszkodva várta a sorát. A belvárosi irodaház legfelső emeletén berendezett klinika előterében kellemes francia jazz szólt, az asztalokon csicsás divatmagazinok. A címlapokon gyönyörű modellek. Senki nem nyúlt hozzájuk. A Lili körül várakozó nőket három dolog jellemezte. Egyedül jöttek. Magyarok voltak. Sírtak.

– Sajnálom, hogy várnia kellett. Nagy a forgalom – zuhant le székére a doktor, amikor Lili végre sorra került. A lány két éve járt hozzá, de ilyen nyúzottnak még soha nem látta.

– Értem – nem volt kedve a bájcsevejhez. Nem ezért jött.

– Amióta ez az új rendelet van, önöktől mindenki átjár hozzánk. Tudja a szívhang… – a doki homloka összeráncolódott, de szája többet nem mozdult. Hát persze, harapott az ajkába a lány, a magyar kormány nemrég vezette be, hogy az abortusz előtt a nőnek kötelező meghallgatnia a magzat szívhangját. Minden esetben. Rohadt állatok, ezért sem él otthon. De aki igen, annak maradt az abortuszturizmus: itt, Bécsben jó pénzért nincs nyomasztás. Társadalomtudósként Lili nem akart belegondolni, hogy csak épp azoknak nem telik erre, akiknek igazán szükségük lenne rá. A szegényebb, falusi nőknek.

– Megértem – bólintott. Máskor heves érvelésbe kezdett volna, a dokival közösen kielemezve a helyzetet. De nem ma.

– Tegnap egy olyan páciensen kellett elvégeznem, akit megerőszakolt a vőlegénye – szakadt ki a dokiból. – Ebben a hónapban ez volt a harmadik – az orvos lehajtotta a fejét. Lili keze a térdét szorította.

Egy, kettő, három, négy. Lili kifújta a levegőt. Nyugodtnak kellett maradnia. Most róla lesz szó, a világ és benne a többi nő várhatnak egy percet. A doki felnézett, kihúzta magát, és székével közelebb gördült az asztalához. Lili szeme előtt a budapesti Opera, mögötte egy paddal.

– Még egyszer nagyon sajnálom. Főleg annak fényében, amit most mondanom kell – a doktor nagy mappát húzott maga elé. Rajta Lili neve. – Megjöttek a végleges eredmények – az orvos szemében szomorúság, hangjában véglegesség. – A helyzet az, hogy önnek…

Ekkor következett a négy szó.

3.

…soha nem lehet gyermeke.

4.

INDONÉZIA

Ültetvény mint skanzen. Lilinek ez jut eszébe a kakaófa alatt állva. Az egész túra alig ötven perc. Minden egy helyen: kakaó, papaya, kókusz, chili és még ötvenfajta növény, aminek a nevét se tudja. Állítólag van valódi ültetvény is, hatalmas mezőkkel, mindegyiken csak egy adott növénnyel. Üzemgazdaságosság. Ez a főút mellett elterülő kis paradicsom viszont kizárólag turizmusra készült. Még domb sincs benne, nehogy a kedves vendég kifáradjon. Lili így is az egyetlen, akin nincs túrabakancs vagy frissen vásárolt Patagonia felső. Este indul haza Bécsbe. A túraszervező még erre az ültetvényes programra rábeszélte. Amúgy csak ülne a hotelban, és a kutatási anyagán dolgozna. Háttérben a CNN – a szeme minden órában a globális időjárás-jelentésen. Szerepel Budapest? Vagy megint csak Bécs és Prága? Kisgyerekkora óta minden hírcsatornán ezt kutatja.

Az ültetvényes rendszert a hollandok alakították ki. Óriási birtokok, felívelő termelés, hatalmas profit. Gyarmatok, kényszermunka, Belle epoque. A szép korszak. Egy korabeli jávai fókuszcsoporton biztos nem ment volna át ez a branding. Magyarul simán csak századforduló, mármint az előző. Semmitmondó, gyarmat nélküli országok szürkesége. Legalább ezzel az elfojtással nem kell nemzetként megküzdenünk, gondolja Lili. Van más.

A túra végén egy fedett pavilonba terelik a fehéreket. Mindenki sir vagy madam. Körben nagy asztalok, rajtuk kávé, sült banán. Középen hatalmas, üres tér. Lili a legszélső asztal végére ül le. A kávé zaccos, igazi jávai. A banán brutálisan finom, a bágyasztó hőségben a szervezet mohón nyeli a szénhidrátot. Jó lenne lassan visszaindulni.

Lili mellett egy hétéves forma kislány jelenik meg, sminkben, hagyományos díszes ruhában. Mögötte egy középkorú nő. A vállánál fogva igazgatja a lányt a pavilon közepére. Az anyja. Szép angolsággal jelzi, hogy folklórműsor következik. Zene indul hangszóróból, a kislány tradicionális jávai táncba kezd. A nyugatiak a lányt, Lili őket nézi. Mély kortyok, falánk harapások, kigúvadt szemek. Lili szomszédja csámcsog, a zene elnyomja, csak Lili hallja. Szláv arc, őszes-szőkés haj, a karján forradások. A tánc végén a kislány pirulva hajol meg. Két hat év körüli fiú következik. Kis kardokkal az oldalukon kezdenek bele a produkcióikba. Nem kéne iskolában lenniük? Nagy ugrásokkal harci táncot járnak. Egy felszolgáló Lili mellé lép. Kér kávéújratöltést? Egy duplát.

– Egész fegyelmezettek a kis fickók – a mondat erős orosz akcentussal érkezik. Lili oldalra kapja a fejét. A kiejtés passzol az archoz, a szomszédja eggyel közelebb húzódva mutat a karddal műsorozó fiúkra.

Lili udvariasan bólint. Egy félmosolyt is ad mellé. Úgyis ezt várják. Ha le is szereled őket, azt is csak mosolyogva. A férfiléleknél nincs törékenyebb. Csak a női csont. Egyedülálló, fiatal nő egy nagyobb csoportban. Nem is kérdés, hogy betalálják.

– Persze ahhoz képest, ami nálunk van, ez semmi – folytatja az orosz. – A mi fiainknak nincsen párjuk. A legtunyább közlegény is, ha meghallja… – megáll, tekintete Liliébe fúródik. – Szmirno! – csattan a hangja. – Vigyázzba vágja magát, és azonnal ugrik, akár puskatűz elé is. Az ilyenekkel lehet háborúkat nyerni. Ott voltam, láttam – mosolyodik el –, szívesen elmesélem.

– Nem rajongok a rémtörténetekért. Így is nehezen alszom – Lili arcán csak az ajkai mozognak. – Mindenre emlékszem. Ha mosolyogva nem, akkor frontális őszinteséggel.

– Mellettem biztosan…. – az orosz nem tudja befejezni.

Lilit a kislányok mentik meg. A fiúk tánca közben körbejárnak, és bambuszból font virágkoszorút osztanak ki a vendégeknek. Tarima kasih, jön a magukat udvariasnak gondoló vendégek köszönete. Lili csak az asztal legtávolabbi pontjára helyezi a csokrát, így még épp nem esik le. Visszanéz az oroszra – egyenesen a szemébe. A jéghideg szemgolyókban kéjes vágy.

– Ha akkor katona volt – húzza fel a szemöldökét. – Akkor itt az új menetparancs: szépen végigüljük a műsort, aztán soha többé nem látjuk egymást.

A férfi szemöldöke felszalad. Egy pillanatig nem szól, csak szűk szemekkel mered a lányra. Az egész teste mozdulatlan. Lili gyomra összeugrik. Végül a férfi hangosan felnevet, kihúzza magát, a jobbját a homlokához emeli. Hosszan kitartja a tisztelgést. Még három tánc pörög le, összesen tizenöt gyerek kaphat szerepet. A végén kis kosárban landol a rúpia. Az első táncot eltáncoló kislány viszi körbe. Lilihez ér utoljára. A lány belenéz a kosárba: saccra egymillió rúpia. Azaz nyolcvan dollár. Lili bedob egy ötvendollárost. A kislány szeme már az anyját keresi.

Jön a ráadás: a látogatók közül a nők hajába virágot fonnak. Kettesével kell kimenniük a pavilon közepére kirakott székekhez. Fürge kezű kislányok egy perc alatt felrakják a díszeket, a férfiak a helyükről fotózzák. Lili utolsóként megy ki, némán üli végig, ahogy az első táncot járó kislány a hajába fonja a sárgás virágot. Utána gyorsan lő egy szelfit, végül is egész elfogadhatóan néz ki. Elküldi Matthiasnak. Két napja nem írt neki. Megnézi az e-mailjeit. A főnöke megint írt. Megvan a pontos magyarországi helyszín a kutatásuk terepmunkájához. Lili kezét a szája elé kapja. A tenyere felszalad a hajára, egy rántással kitépi a virágot. A város neve vészjelzőként pumpál a pupillájában: Árokvár.

– Nem tetszik? Elrontottam valamit? – lép elé a kislány. Szája lefelé görbül, a háta beesett.

Lili szeretné elsírni magát. Helyette megrázza a fejét, és egy tízdollárost nyom a kislány kezébe. Mintha ez bármit megoldana.

5.

SZOMBAT
BUDAPEST

– Nem tűröm az árulást – Volkov hangja szablyaként hasítja a repülőgép kiegyenlített levegőjét.

A vele szemben ülő ügynök szemében pánik villan. Ez az utolsó pillantása. Ahogy Volkov keze megmozdul, kés csonkolja szét a torkát. Szánalmas pöcs. Húszezer dollárért eladta volna Oroszországot a rohadt jenkiknek. Volkov két napja kapta a jelentést, hogy az egyik beosztott ügynöke a moszkvai amerikai követség attaséjával (értsd: fedésben lévő CIA-ügynök) találkozott. Volkov nem is érti, hogy lehet valaki ennyire balfasz. Moszkvában, az ő orra előtt ilyennel bepróbálkozni? Koszos húszezerért? Hiába az évtizedes építkezés, még akad rohadt alma a rendszerben. Egy órával a titkos találkozó után az egész beszélgetés leirata Volkov asztalán landolt. A kis pöcs árulása nemcsak a hazának szólt, hanem Volkovnak is. Hiába volt az áruló alacsony polcon, Volkov a rohadék szemébe akart nézni. Ezért kapott ez az amúgy jelentéktelen senki meghívót a privát gépére. És ivott életében először minőségi piát. Így legalább nem az ablakon esik ki, hogy megírják a nyugati lapok. Budapesten a magyarok úgyse nyúlnak a gépéhez. Ahogy Volkov kiszáll, repül is vissza Moszkvába, gyomrában a testtel. Volkov másképp megy haza. Már a rakománnyal.

Első intésével halált rendel, a másodikkal takarítást. Oleg felkapja a székből az áruló testét és a Gulfstream G700-es hátsó részébe viszi, ahol már egy előre befóliázott szekrénybe gyurmázza be az alakot. Kifejezéstelen arccal jön vissza. Helyes, néz Volkov a lába alatt az aranyfonalakra. A padlószőnyegen egyedi szövésű kép: Poltavai csata, 1709, Nagy Péter személyesen veri szét a svéd csapatokat. Pedig a svédek mekkora arccal meneteltek, a cárt is csak egy mosdatlan tahónak gondolták. Pár hónap, és hasonló győzelmek jönnek, kortyolja le a konyakját Volkov. Oleg mozdulatlanul áll mellette. A legjobb embere, egy parancsra működő gép. Nélküle sehova nem megy. Volkovnak nyugalmat ad, hogy ha meleg a helyzet, ez a böhöm szibériai medve van mögötte. Nem mintha mostanában meleg helyzetekbe kerülne. Csak megrendezi őket. Senki nem mer hozzáérni. Tudják, kicsoda Jurij Ivanovics. Az elnök legközelebbi tanácsadója. A titkos műveletek vezetője. Az elnök évtizedes barátja.

Ereszkednek. Oleg leül az eltávozott áruló helyére. A drága bőrön nincsenek vérfoltok, Oleg profi. A gép nagy zökkenéssel ér földet. Volkov kinéz az ablakon. Budapest, Ferihegy. Most már Liszt Ferenc nemzetközi reptér. Mintha a híres 19. századi zeneszerzőről elnevezni a repteret bármi kultúrmázt adna ezeknek a pusztai parasztoknak. Az ablakon át elnéz a távolba. Tűző napsütés, kiégett füves pusztaság, koszlott irányítótorony. Igen, megjöttünk, ez Magyarország. Nem is számolja, hányadszor jár itt. Még az apja is átvonult az országon. Volkov róla kapta a nevét: Jurij a Vörös Hadsereggel egészen Berlinig nyomult, közben útba ejtette ezt a szarfészket is. Daliás idők: gyors előrenyomulás, totális káosz, egy fél kontinens a lábaink előtt. Nem voltak szabályok. Ha Volkovon múlik, akkor pár hónap, és az orosz hadsereg újra ilyen erős lesz. Az apja büszke lenne rá. Kemény kis uráli gyerek volt, a háború után is ügyesen küzdötte fel magát a ranglétrán, Volkovnak csak tovább kell vinnie az örökségét.

Ahogy a kifutón taxiznak, Volkov az órájára néz, az ajka lebiggyed. Szerencsétlen magyarok, még egy repteret se tudnak üzemeltetni. De ezek a bugrisok most a legjobb szövetségeseink. Ezért ül itt, várva, hogy végre kiszállhasson. Az új keletű kapcsolat még 2009-ben kezdődött: az akkor még csak ellenzéki magyar vezető Moszkvába repült Volkov elnökének bemutatkozni. Teljesen egyértelmű volt, hogy a hajdani diákvezér megnyeri a következő választásokat. Különben nem is fogadták volna. Nem kellett egy óra, és az új orosz–magyar partnerség főbb részleteit lefektették. Mindkét félnek megérte: az oroszok kaptak egy szövetségest (a trójai faló olyan csúnya kifejezés) a NATO-n és az EU-n belül, a jövendő magyar miniszterelnök és bandája meg rengeteg új lehetőséget. Éhes kis pöcsök, húzza el száját Volkov, szinte bármit aláírtak volna. Volkov ott ült közvetlenül az elnöke mögött. Amikor a találkozó véget ért, az elnöke csak rámutatott: bizonyos kiemelt ügyekben Jurij Ivanovics lesz a hangom. A most következő pár nap még ebben a „testvéri együttműködésben” is kiemelt lesz: az elnöke többnapos találkozót tart a magyar miniszterelnökkel, Volkovnak pedig hosszú évek munkája fog beérni. Sőt még egy kis szórakozásra is lesz ideje, mosolyodik el. Ha sikerrel jár, megérdemli. Sokkal többet is.

Még van pár perc, amíg teljesen megállnak. Volkov kinyitja az előtte fekvő dossziét. Szokásos sajtóösszefoglaló, a nyugati médiára fókuszálva. Már az első hírre felkacag. Mindig jót derül, amikor a vérző szívű nyugati elemzők mondatait olvassa. Hogy így jönnek fel a szélsőségesek, meg hogy mi lesz a demokráciával, a szabad sajtóval, az emberi jogokkal. Ezen vinnyognak, gyártják az elméleteket, hogy az „autokrata hajlamú” vezetők meddig mennek majd el. Szánalmas idióták. Pedig csak pár kilométerrel kellene Bécstől keletebbre nézniük. Igen, a válasz itt van. Ez az egész büdös ország ha másban nem, ebben világelső. Laboratórium. Ahol évek alatt precízen kikísérletezték, hogy lehet a demokratikus álca alatt igazi tökös neofeudalizmust létrehozni. Ez a valódi magyar innováció, nem a Rubik-kocka. A királyi udvar és a szűk nemesség szépen meg is gazdagodott. Az EU pénzén, ez a legnagyobb vicc benne. Persze az üzletek egy része Moszkván megy át. Volkovnak mindenről van aktája. Ezért is vagyunk mi az igazi gazdák, issza ki az utolsó kortyot az italából.

A gép végre megáll. Volkov kinyújtózkodik. Feláll, és felveszi a zakóját. A Savile Row legjobb szabója varrta. Persze nem Londonban, Volkov bereptette Moszkvába. Hozott magával anyagokat, és egy kis pluszpénzért két nap alatt megvarrt három öltönyt. Boldogan ment haza. Ilyenek ezek a nyugatiak, húzzák az orrukat, aztán egy kis apróért bármire hajlandóak. Puhányok. Ez lesz a vesztük. Volkov megigazítja a nyakkendőjét. Oleg lép mellé, és elé tartja a mobilját. A BBC honlapját két vezető hír foglalja el. Lengyelországban tegnap éjjel felrobbant egy lőszerraktár: az ukrán frontra szánt több tonna tüzérségi lőszerrel együtt három civil is a mennybe szállt. Volkov némán bólint. Oleg lejjebb teker a második hírre: a német kancellár védelmi tanácsadójáról kiderült, hogy a számítógépén pedofil képek ezreit tartotta. „Az ukránbarátságáról híres tisztségviselő, akinek befolyását több forrásunk is kifejezetten jelentősnek írta le, még az éjjel lemondott. Rövid nyilatkozatában minden vádat tagad, és szabotázst emleget. A rendőrségi eljárás a mai napon kezdődik”, áll a cikkben.

Volkov elégedetten mosolyodik el: – Ezzel a hülyével se lesz több dolgunk. A fiúk mikor érnek vissza? – néz Olegra.

– Hat nap. Óvatosak, nem rohannak.

– Helyes. Addigra mi is Moszkvában leszünk.

De már velünk lesz, amiért jöttünk, teszi hozzá magában. Sőt addigra be is vetjük. Az ilyeneknek, mint ez a szerencsétlen német tag, lövésük sincs, mivel készülünk. Kijevnek még kevesebb. Ugyanúgy nem látják majd, mi találta el őket, mint azok a hülye lengyelek, akik most vakarják a fejüket, hogy hogyan robbant fel a raktáruk. Páran majd nyilván elmondják, hogy mi voltunk. De történik bármi? Semmi. Volkov erre a legbüszkébb. Évek munkájával elérte, hogy Európa alva járva gyalogol bele a háborúba. Most persze majd felébrednek. De akkor már késő lesz.

Ezért kell ez a pár nap Magyarországon. Az utolsó teszteket Volkov személyesen felügyeli. Jövő hét közepére végeznek. Volkov megpaskolja Oleg vállát, és elindul az ajtó felé. Az ablakon át látja a fekete terepjárókat. Mellettük pedig Szergejt, a helyi emberét. Az állát befedő égési sebet még egy krími fedett akcióban szedte össze – ő se tegnap óta van Volkovval. Ez a reptér félreeső, magángépeknek fenntartott része. Két órán keresztül más gép nem is szállhat le, ezt előre bediktálták a magyaroknak. Határellenőrzés sem lesz, ne hülyüljünk. Volkovnak speciális vízuma van, a férfi papíron a paksi atomerőmű felújításán (orosz projekt ez is, évtizedekre összeköti a két országot) dolgozik. A magyar kormány ajándéka. Persze hamis névre szól: Volkov az első körben került fel Brüsszel és Washington szankciós listáira. De a magyar kormány kezességének köszönhetően az egész EU nyitva előtte. És persze a több tucat ügynökének. Ha a következő napokban minden jól alakul, akkor nemsokára az orosz hadseregnek is. Volkov megígérte az elnökének. Jövő szerdára le is szállítja.

6.

BÉCS

A lakás a parkra néz. Telibe a kutyafuttatóra. Lili gyűlöli, rossz emlékeket idéz. A reggeli kávéja így még keserűbb. A konyhapultot támasztva a tegnap estére gondol. Matthiasszal buliban voltak. Egyetemi, CEU-s banda, pár ENSZ-essel kiegészülve. Az előzőnek Bécs az új otthona, mióta Budapestről elüldözték, utóbbinak a regionális központja, mióta az osztrák kormány kilobbizta. Az egyik Lili, a másik Matthias munkahelye.

– Tulajdonképpen mi van veletek, magyarokkal? – kérdezte az amerikai lány. Szeplős arcán inkább már az ítélet csillogott, mint érdeklődés. – Hogy szavazhatjátok meg ezt a mini-Trumpot újra és újra?

– Én nem tettem – Lili hangja erősebben csattant, mint akarta. – Különben is, már bőven előbb volt nekünk, mint nektek Trump. Az öreg sokat is tanul tőle. – Bumm. Megint belement. Pedig annyiszor megfogadta, hogy többet nem. Matthias karja felmentő seregként karolta át.

– Lili nem mondja, de erről nem szeret beszélni – mosolyodott el. – Örül, hogy már nincs otthon. A között a sok… – Lili válla megfeszült a vőlegénye keze alatt.

– Vannak, akikkel nem lehet mit kezdeni – bólogatott Matthias francia kollégája.

Mi bajod, kérdezte Matthias, ahogy hajnalban a Schweitzer Parkban, a kutyafuttatók mellett sétáltak hazafelé. Előttük az Arsenal éjszakai fényei éles vonalakkal vágták szeletekre a kihalt járdát. Majd megbeszéljük, Lili hangja szárazon koppant. Ezek után szex már nem volt. Amúgy is egyre kevesebb.

Lili nem érti. Matthias pontosan tudja, hogy ma Magyarországra kell utaznia. Erre jön ezekkel a dumákkal. Számára ez is csak egy esettanulmány. Nekem meg a hazám. Nem mintha sose járt volna az országban. Először egy barátja legénybúcsúján Budapesten. A város mindig tuti siker: buli, pia és szép lányok. A maga nemében mindegyik fillérekért. A magyar turisztikai iparág évtizedes tartópillérei. Matthias mindegyiket kiélvezte. Csak ebben a post-woke korszakban inkább már nem beszél róla. De Lili nem hülye. A lány az ablakhoz lép, elnéz a távolba. Neki is megvoltak a körei. Meg egy előző vőlegénye. Matthias második pesti látogatása már ellenkező hangulatú volt: Lili apjához mentek az eljegyzésük után. Halászbástya, Andrássy út, New York kávézó, Budai vár: Budapest értelmiségi best of. István és Matthias imádták egymást. Erre a fiú még mindig úgy beszél az országról, mintha az Mordor lenne, ahol négyévente örömmel választják meg Szauront. Hiába a több diploma, az összetett nézőpont Bécs határában megáll.

Indulnia kell. Ellép az ablaktól, a konyhapultra teszi a kávésbögréjét. Rajta a milánói dóm és egy előző élet. Az egyetem nincs messze. Matthiasszal direkt így kerestek albérletet. Közel az egyetemhez. Metróval az ENSZ-hez. A Hauptbahnhof melletti új építésű lakókomplexum, tizedik emelet, pazar kilátás. Kevésbé pazar áron. De mindketten beleszerettek. Gyakoribb a home office, jobban megéri, ha szereted, ahol laksz, mondogatták. A gondolatot csak erősítette, amikor a YouTube-on egy Bécsről forgatott drónvideón meglátták az új házukat. A félig oszlopokon álló, részben a dombba épített lakótömb mint a város modern építészeti gyöngyszeme szerepelt. Ezért is megérte. Kacsalábon forgó, magában Lili csak így hívja. A nem várt meglepetés már a beköltözés után érte a lányt. A kutyafuttató. Ezt, amikor megnézték a lakást, nem szúrta ki. Az Arsenal vörös téglás épülete, a park vibráló zöldje és az erkélyről látható Belvedere palota fehér tündöklése mellett efölött elsiklott. Ezért nézi most minden reggel az önfeledten játszó kutyákat. Ezért csavarodik össze a szíve. Főleg ha még a régi képeket is előveszi hozzá a mobilján.

Gyors öltözés. Slim farmer, fehér-kék csíkos ing, színben passzoló sneakers. Kint harminc fok, a június nagy gázzal érkezett. Az épület automata ajtaján kilépve jobbra indul. Az Arsenal felett daruk. Az építkezés szombaton sem állhat meg. A kaszárnyából múzeummá alakított épülettömb egyik részében luxuslakások épülnek. Hagyomány és biznisz osztrák módra. Bent Ferenc Ferdinánd autója, amiben lelőtték Szarajevóban, kint a potenciális vásárlók S Mercedesei. Az egyik körül múzeumi csend, a másiknál orosz alkudozás. Bécs mindenkit befogad. Menekülj akár háborús bombázás, vagy szankció elől. Segítünk. És ami fontosabb, nem kérdezünk.

Az egyetem sétatávra van. Tizedik kerület. Munkáskerület, írják szép szóval a városról szóló útikönyvek, bevándorló no-go zóna, mondják csúnyával az otthoni politikusok közül az épp népszerűek. Az Arsenal épülő luxuslakásainak erkélyeiről biztos ellátni ide, de ez egy másik világ. Részben kontinens. Az egyetem Quellenstrasséra néző épülete előtt elvonuló tömegben több a török, pakisztáni szó és a fejkendő, mint a város más részein, de ez Lilit nem zavarja. Járt annyi helyen az életében, hogy fejből tudja az útlevélszámát a repjegyfoglaláshoz, munkája is a kiszolgáltatott társadalmi csoportokról szól. Ha valakinek, neki példát kell mutatnia: nem irányíthatnak minket a középkori félelmeink. Ha itt, ebben a fejlett, gazdag, kiépült szociális államban nem megy az együttélés, sehol sem fog. Általában persze működik, még ha egy magyar politikus néhány éve épp itt a sarkon forgatott is kampányvideót az üzletek között hömpölygő békés, bevásárló tömegről. Alá vészjósló zenét vágtak be, ezzel is bizonyítva, hogy Európának mindjárt vége. Jönnek a muszlim hordák, és elnyelik a civilizációnkat. Itt Bécsben értetlenség fogadta a videót, otthon választási győzelem. Azóta erre is egyre több a hasonló politikai szélhámos: a nacionalista uszítás nem ismer határokat. A szorongásaink még kevésbé.

Lili az egyetem üvegezett főkapuján megpillantja saját tükörképét, lehajtja a fejét. A Soros György által eredetileg Budapesten alapított CEU pár év alatt az egész régió meghatározó egyetemévé vált. Nemcsak a környező országok legjobb fiataljai érkeztek Budapestre tanulni, hanem a világ minden részéről jöttek a diákok. Pezsgő szellemi élet, szabad gondolatáramlás, nemzetközi kitekintés. Főleg a társadalomtudományokban. Ez lett a veszte. Az egyre izmosodó magyar kormány rájött, hogy az iskolában tanuló magyarok közül sokan vesznek részt valamilyen kormánytól független civil szervezetben. Vagy még rosszabb: az ellenzékben. Így a szemükben az egyetem kiképzőközponttá vált. Pusztulnia kellett. Hoztak is gyorsan egy törvényt. Az intézmény tulajai nem tehettek mást, mint Bécsbe költöztették az egyetemet.

Lili átvág az üvegezett aulán. Kora nyári délelőtt, szombati munkanap, nincsenek sokan. De így is érzi magán a tekinteteket. Barna haj, kék szem. Lány a szomszédból hangulat. Arc Keira Knightley, test Blake Lively. A liftig tartó harminc méter pedig a kifutó. Vagy inkább maratoni futás. Sosem fogja megszokni. A körme a tenyerébe mélyed. Ennél is szolidabb ruha kellett volna?

A tanszékvezetője légkondis irodája mint egy menekülttábor fogadja be. Steve harminc évvel idősebb, kilenc éve vezeti a szociológia tanszéket. A falon két diploma. Egy Yale, egy Oxford. A PhD-je után ő hozta Lilit maga mellé. (Nem amire gondolsz, Steve boldog házasságban él.) Az uniós projektet is együtt pályázták meg, viszont a terepmunka már Lili feladata. A lány ezt szereti a legjobban, ott lenni, beszélni, megérteni azokat, akikről ír. A tudomány enélkül csak intellektuális gimnasztika. Az uniós programokról sincsenek már illúziói, ez is egy éve indult: Brüsszelben pár aktatologató úgy gondolta, hogy ismét érdemes lenne egy összefoglaló riportot készíteni roma fiataloknak a tagországi szociális rendszerekben történő leszakadásáról. Hátha az előző ilyen óta történt valami fejlődés. Tipikus uniós projekt: pár százezer euró, egyetemi kooperációval, benne öt egyetem négy országból. A végén vaskos, több száz oldalas anyag. Sok táblázattal meg hivatkozással. Címlapján uniós logó a csillagokkal. Aztán az Európai Parlament egyik bizottsága megtárgyalja. Progresszív képviselők összevont szemöldökkel moralizálnak. Minél közelebb a választás, annál hangosabban. A konzervatívok csak kávéznak. A végén megszavazzák, aztán megy az archívumba. Pár nyugati lap meg lehozza mínuszos hírnek. Az egyetemeknek bevétel, a kutatóknak ugrik a publikációs lista, az EP-ben színház. Mindenki boldog. Lili ettől függetlenül teljes energiával száll bele, pontos, kemény, szubsztantív anyagot ad majd le. Olyat, aminek súlya van. Mert ha ő, Steve, és mások is komolyan veszik, akkor előbb-utóbb áttörnek. Olga sem tenne másképp. Főleg a mostani terepmunka helyszínének ismeretében.

– Minden készen? – Steve mosolyogva kínál helyet Lilinek. Az iroda kicsi, de az alpesi tájakról készített nagy képek feldobják. Az íróasztalon egy közepes méretű kikuyu szobor. Irimu, a hegyek réme. A gyermekek elrablója. Ha a területére tévedsz, nem kerülsz elő élve. Steve anno egy évet töltött Kenyában. Önkénteskedésnek csúfolt lelkiismeret-megváltás. A család, akiknél élt, faragta neki, hálából és állandó figyelmeztetésnek. Egyedül ne menj a hegyekbe.

– Igen, beszéltem a minisztériumi összekötővel. Szóltak az intézménynek. Várnak, de… – Lili elharapta mondatot.

– Mi az? – Steve előrehajol.

– Volt egy fél mondata – ingatja fejét a lány –, hogy bár várnak, nem örülnek.

– Nem az a dolguk – húzza el száját Steve. – Nem ők a célközönség – megigazítja a szemüvegét. – Milyen lesz visszamenned?

A lány elnéz az ablakon keresztül. Keze az íróasztal lapjával babrál. Irimuhoz nem nyúl. A félig ember, félig párduc szobor szeme így is mintha minden mozdulatát követné. Nem néz vissza.

– Rég jártam arrafelé – sóhajt fel végül –, nem Budapest.

– Elhiszem – köhint a professzor –, ez sem Ausztria – mutat körbe az ablakokra.

Az iroda előtti folyosón süppedős kék szőnyeg, a falon fiatal romák fényképei. Fotópályázat az esélyegyenlőségért. Mellette fehér tábla, a kikészített filctollakkal bárki szabadon firkálhat rá. Most csak egy vörös betűkkel felrajzolt szöveg: Occupy! – hogy pontosan mit kellene elfoglalni, nem derül ki. Pedig a filctollak nem fogytak ki. Otthon a ház folyosója ismét kellemes hideget hoz. Lili a postaládához lép. Kinyitja. Üres. Szóval Matthias már itthon. A tizedikre felliftezve kerüli a tükörképét. Az előszobában lerúgja a cipőjét, elhalad a falra kirakott világtérkép mellett: rajta kis zászlókkal jelölve minden ország, ahol valaha járt. Indonéziához még be kell majd tűznie a jelet.

A nappaliban a vőlegénye a MacBookja előtt ül, a fülén fejhallgató. Lili hátulról megérinti a vállát. Matthias ruganyosan fordul hátra, szemüvegén megcsillan az ablakon át betörő fény. Szőke haja glóriaként vonja be a fejét. Leveszi a fejhallgatót.

– Biztos menned kell? – a holland oktatási rendszer szinte tökéletes angol akcentust adott neki.

– Ezt már megbeszéltük. Pár nap az egész. A projekt része a terepmunka is – lép hátra Lili.

– Hova is mész pontosan? – áll fel a székéből. Mintha nem tudná, fenének kell ez a dráma megint.

– Árokvár – fonja keresztbe a karjait. – Mondtam már.

– Az nem… – húzza össze szemöldökét a fiú. – Az nem ahonnan… – Pontosan tudja, hogy az. Lili a transzparencia híve, mindent elmondott. Erről. A diagnózisáról jó ideje hallgat. Kurtán bólint.

– Nem fogunk találkozni. Ez munka, semmi más – azzal hátat fordít, és betrappol a hálószobába. Ideje pakolnia. Két óra, és indul a vonata.