Kezdetek

Swan

Kris Over

2022

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Copyright

„© Szerző, 2022

Korrektúra: Vörös Eszter és Szél Ildikó

A csillagok fénye megbabonáz, rabul ejt, és azután sohasem enged szabadon!

Keressük a válaszokat, az események értelmét, a mozgatórugókat. Attól a meggyőződéstől vezérelve, hogy értjük a körülöttünk lévő világot és ezért ténylegesen mi irányítjuk a sorsunkat.

Bosszankodunk, amikor nincsenek azonnal válaszok, és az események olyan irányt vesznek, ami meglepő, érthetetlen, netán kellemetlen. Sokakat sarkallnak az ilyen helyzetek. Lételemük a kétkedés, a kutakodás, mint a tengerparton a kagylók keresése vagy mezőn rácsodálkozni a legszebb virágokra. Emberként kíváncsiak vagyunk.

Ez tévedésen alapul! Azon, hogy a válaszokat meg lehet találni és azok egyáltalán léteznek. Csak mélyüljünk el a témában, kutassunk, kísérletezzünk és előbb-utóbb sikert érünk el! Ez a gondolkodásunk csapdája! Okosnak tartjuk magunkat, ezért biztosak vagyunk abban, hogy csak idő

és rengeteg befektetett energia szükséges a lényeg megértéséhez. Szó szerint mi vagyunk a Homo sapiens, a gondolkodó ember? Van-e, lehet-e valami, aki vagy ami meghalad bennünket, vagy csak mi vagyunk az evolúció csodája? Gondolkodjunk el ezen. Vajon az utódainkat, akik remélhetőleg meghaladnak bennünket, milyen névvel fogjuk illetni, ha már a Sapiens foglalt?!

Ha kétkedünk, akkor szerencsés esetben kérdéseket teszünk fel magunknak és másoknak. A miérteket! Ez igazából nem is kérdés! A kérdező nincs átlényegülve a problémával, ezért a kérdése általános. A miért semmire való, nem elég kiérlelt, nem elég masszív és én úgy gondolom, távolságtartó a problémával és embertársainkkal szemben. Ilyenkor ugyanis csak másoktól várjuk a megoldást, a magyarázatot, miközben messze vagyunk a témától, hiányzik a kapcsolat. Ha már foglalkozunk valamilyen mély és értelmes kérdéssel, akkor merüljünk el benne. Legyünk annak a része és akkor nagyobb sikereket érhetünk el. Legalább kérdéseket tudjunk feltenni!

Az eseményeknek a részese voltam. Mégsem tudom értelmezni, magyarázni! Nincs rá egységes, egyetemleges válasz, hogy mi miért történt. Az értelem oldaláról semmiképpen sem. Talán az érzelmek oldaláról igen, ami nehezen megfogható, matematikai képletekkel nem leírható.

A történet elmesélésével nincs semmi célom! Eszem ágában sincs senkiben gondolatokat ébreszteni, tanulságokkal szolgálni, netán tanítani. A tanítást hagyjuk a bölcsekre! Negatív példaként sem szeretném állítani, amit mindenképpen érdemes a jövőben elkerülni, mivel a történet számomra inkább érdekes, mint depresszív. A többi szereplő erről biztosan másképp vélekedik, majd talán ennek valaki utánajár, és ez most számomra érdektelen. Igyekszem pontosan visszaadni az eseményeket. Csak a mesélő szerepét vállalom magamra. Ha megismeri a történteket, akkor mindenki maga kommentálja vagy foglaljon állást.

Ugyanabba a folyóba többször belelépünk. Sokszor nem mi személyesen, hanem mi az őseink után és aztán a következő generációk gyermekei. Mikor tanulunk a hibáinkból?

Ezek után felvetődik a kérdés, hogy miért kezdek akkor ebbe bele. Akár más szórakozással is tölthetném az időmet! A válasz egyszerű: a történet izgalmas, kár lenne hallgatni róla!

Eddig a bevezetés. Inkább haladjunk!

Első könyv

1.

Aminda mélyen aludt. Ez nem meglepő, hiszen minden kabinban nagyon kényelmesek az ágyak, befogadják és tartják a testet. A hajó reklámjában hangsúlyozzák, hogy a kabinok kialakításának, a technikai újdonságoknak köszönhetően a rossz alvók pár nap után kipihentek lesznek. Ez nagyon sok embert vonz, a kevés és nyugtalan alvás népbetegséggé vált. Az alvásfigyelő berendezés ellenőrzi az alvás fázisait, szükség esetén változtat a körülményeken – például csökkenti vagy növeli a szoba hőmérsékletét, több oxigént juttat a levegőbe, változtatja az ágy keménységének paramétereit, a luxuskabinokban opcionális a ringatófunkció –, mindez a minél pihentetőbb alvás érdekében.

Aminda a Topsail nevű bolygóközi turistahajó biztonsági főtisztje. Közvetlenül a parancsnoknak tartozik beszámolási kötelezettséggel. Ezt a feladatot általában nő látja el, mivel több türelemmel vannak az affektáló utasok irányába, mint férfitársaik. Figyelmük több dologra is kiterjed és alaposabbak, jobban utánajárnak a részleteknek és kevesebbet bíznak a technikára. Aminda már három éve bírja főnökei bizalmát. Rátermettsége, tekintélye megkérdőjelezhetetlen.

Sokan gondolják, hogy egy turistahajón a biztonságiaknak nincsenek komoly feladataik, de a hajó méretei okán – négyezer utas és ezer fős személyzet – Aminda a pályafutása során meglepően érdekes esetekkel találkozott. Akadt, aki a mentőkabinnal akart elmenekülni a felesége haragja elől, miután sokat vesztett a játékteremben. Vagy az az utas, aki az utastársai italába szórakozásból hashajtót akart keverni, de tévedésből altatót adott nekik, amitől napokig aludtak és az egyikük kómába került. Alig sikerült megmenteni az életét. A drogos fiatalokról nem beszélve, akik véletlenül magukra gyújtották a luxuskabinjukat, miközben az ajtót eltorlaszolták a tűzoltó robotok elől.

Szerencsére komolyabb sérülést egyikük sem szenvedett, de az anyagi kár jelentős lett. Vagy annak a bűvésznek az esete, aki bejelentés nélkül egereket hozott a fedélzetre, amit a bemutatója során tervezett alkalmazni, de az egerek elszabadultak, hatalmas biztonsági és egészségügyi kockázatot jelentve. Nem tudták begyűjteni azokat az egértetemeket, amelyek kis résekbe bújtak, így még hónapokon keresztül előkerült egy-egy.

Gyilkossággal sosem találkozott. Főleg nem rejtélyessel, megoldatlannal, misztikussal, hátborzongatóval. Hallott már meghökkentő esetekről a Topsail testvérhajóin, de a kamera- és érzékelőrendszerek tömkelege, az utasok és a személyzet által viselt azonosítók, a DNS-szkennerek szinte lehetetlenné teszik, hogy ne maradjon nyom, a tettes kiléte homályban maradjon. Az utasok és a személyzet személyiségtörténeteinek ismerete kizárja, hogy agresszív személy egyáltalán a hajó lakója lehessen.

A kabin kéken derengeni kezdett az egyre erősödő fényben és a matrac gyenge ébresztő

rezgéseket bocsájtott ki. Aztán beindult a gyorsított ébresztő funkció. Lágy, de határozott hang szólalt meg a fali hangszóróból.

– Aminda őrnagy, kérem, ébredjen fel! – A női hang még kétszer megismételte a mondatot, de addigra a nő már felült az ágyon. Ritka alkalom, amikor éjszaka során felébresztik. Komoly oka lehet, gondolta. – Valószínűleg gyilkosság történt és a tettes ismeretlen – folytatta a hang.

– Így már értem – motyogta maga elé. Még nem ébredt fel teljesen. Ennek ellenére rutinszerűen nyúlt a műkezéért, amit mindig az ágy melletti szekrényen tartott és jobb kezének csonkjára csatolta. Érezte, hogy a műkézben lévő elektronikus érintkezők – mint egy növény ezernyi bolyhos gyökérzete – behatolnak a bőrébe, rácsatlakoznak az idegrendszerére és az érhálózatra, és elkezdik

az energia felvételét, aktiválják a kommunikációs csatornákat. Így néma üzemmódban a műkéz jeleket adott át és ingerületeket, érzelmi reakciókat tudott fogadni, de az agyi összeköttetést Aminda ellenezte, így közvetlen agyi kapcsolatot nem építettek ki az orvosok. Ez a technológia a rengeteg fejlesztés ellenére továbbra is gyerekcipőben járt. Ennek ellenére összeszokott párost alkottak. Amit felcsatolt, az nem egy hagyományos műkéz, amely szimplán manuális funkciót lát el – fog, markol, érint. Sokan irigyelték testi hiányossága miatt, mivel így mindenféle implantátum nélkül tudott a testéhez csatlakoztatni egy számítógépet. A műkéz tartalmazott egy önreflexiós számítógépet, kijelzővel, érzékelőkkel, hangszóróval ellátva. Az önreflexiós öntanulót jelent, amely képes a környezetében lévő eseményeket értelmezni, elemezni és véleményt formálni. A balesete után, amikor megkapta a művégtagot, az első időkben nem adott nevet a műkéznek, mivel az tökéletesen betöltötte funkcióját, és az ember nem ad nevet a testrészeinek és nem beszél azokhoz.

A név nélküliség később megváltozott, mivel a műkézben lévő szoftver és Aminda eleinte nem voltak összhangban. Nem akarta kikapcsolni a berendezést, mivel az orvosai azt tanácsolták, hogy legyen türelemmel, megtalálják majd egymással a hangot, amely így mindig tanácsokkal látta el, fecsegett-locsogott. Ez idegesítette a viselőjét, ezért lett a kéz neve Csitt. Aminda gyakran tartotta Csittet olyan állapotban, hogy az folyamatosan képes legyen környezetét figyelni, de szóban nem ad visszajelzést, csak ha ő kéri. Idővel aztán összeszoktak. Csitt szociológiai és társas funkciói tökéletesre csiszolódtak, megismerte Aminda gondolkodásmódját és érezte hangulatváltásait, amihez tökéletesen tudott alkalmazkodni. Fejlett humorérzékkel rendelkezett, amit Aminda nagyon értékelt. A munkatársai megszokták, hogy ők igazából ketten vannak.

Egy mozdulattal feltűzte hosszú kékesfekete haját, amely kibontva a derekáig ért. Sminkelés szóba sem jöhetett a sietség miatt, arcát azért vízpárával átmosta. Belebújt az egyenruhájába, cipője automatikusan rásimult a lábaira. Kilépett a folyosóra. Ebben az éjfél utáni időben az utasok általában aludtak. Az ajzószerektől és serkentőktől illuminált állapotban lévő vagy tehetetlen utasokat a robotok már elvitték a kabinjaikba. Takarító, ellenőrző robotok tucatjai járták a folyosókat, termeket, hogy a koránkelő vendégeket tökéletes környezet fogadja. A robotok kikerülték, nem neki kellett szlalomoznia közöttük. Emberekkel nem találkozott.

– Jelentést, Csitt. – Tudta, hogy már az összes elérhető információt elküldték a műkezének. Hogy a beszámolót jobban hallja, közelebb emelte a kezét a füléhez. Nem akart hangoskodni, felébreszteni az alvókat.

– Gyilkosság történt az Emlékcsere társalgóban. A halott neve Roman Klonde. Foglalkozása filozófus, vallástörténész. A helyszínt a robotok lezárták, Norano doktor már siet a helyszínre, Adam (Aminda helyettese) szintén úton van, hamarosan megérkeznek a helyszínre. Négy biztonsági kolléga biztosít, bámészkodók nincsenek. A halottat a takarító robotok találták meg, ők be tudtak lépni a társalgóba, az emberek valamiért nem. Nekik az ajtók zárva maradtak, de a fotocellák most már érzékelik a humanoidokat is. A Hidat a robotok értesítették, a szolgálatban lévő főtiszt Monta százados. – Csitt egy pillanatra elhallgatott, azt érzékelte, hogy Aminda kérdezni akar valamit, de mivel ő meggondolta magát és nem kérdezett semmit, folytatta a jelentést. – A B40-es robot a helyszínen van, megkezdte a nyomok rögzítését.

A B40-es robotot használói egyszerűen csak Disznónak becézték, mivel mint anno az erdőben élő

vaddisznók a gombát az avar alatt, a helyszínelő robot is minden nyomot megtalál, atomi szinten képes érzékelni az anyagféleségeket és minimális DNS-mintából annak tulajdonosát. Ráadásul öntanuló, ezért sok esetben egyedül oldotta meg a feladatokat, sokszor kész megoldással állt elő, mire a riasztott emberek a helyszínre értek.

– Egyéb infó? – kérdezte Aminda, miközben belépett a gyorsliftbe, amely a kettes szintre vitte.

Már nagyon a helyszínre szeretett volna érni, meglepték a hallottak.

– A halál kb. negyven perccel ezelőtt állt be és a testbe épített egészségőr sem jelzett, ennek okát nem tudni – folytatta Csitt. Az egészségőr egy apró műszer, amelyet minden egyéves gyerek bőre alá beépítenek és amely a szervezettel kapcsolatos információkkal látja el a diagnosztikai adatbázisokat, gyógyszert adagol és szükség esetén riasztja az egészségügyi személyzetet. – Mivel az emberek számára az ajtók nem nyíltak ki, a gyilkosság felfedezetlen maradt. Úgy néz ki, hogy a takarító robotokat direkt beengedték az érzékelők, hogy csak késve találják meg az áldozatot. És mielőtt kérdeznéd – előzte meg Amindát –, az Emlékcsere társalgó és az odavezető folyosók humánforgalmi adatait lekérdezném Swantól! Kezdjek dolgozni Swannal a témán?

Swannak hívták a központi számítógépet, amely a hajót irányította. A hajó és Swan egy egységet alkotott, a számítógép teljesen átszőtte a hajó minden részletét, mint az emberi testet az érhálózata vagy az idegrendszere. Swanról később még mesélek, történetünk fontos szereplője, de inkább haladjunk sorjában.

– Értem – válaszolta Aminda. – Ne kezdj el dolgozni Swannal és mostantól kapcsolj őrkutya üzemmódra.

Ez azt jelentette, hogy Csitt senkivel és semmivel nem kommunikálhatott, még Amindával sem, viszont érzékelői a maximumra lettek állítva. Ezt a parancsot csak Aminda tudta feloldani, kémprogrammal sem lehetett feltörni. Ezzel senki nem tudta befolyásolni Csittet.

– Ha így akarod! – Csitt elnémult. Teljesítette a parancsot.

Közben odaért a helyszínre.

– Helló! – köszöntötte Adam, aki pár pillanattal hamarabb érkezett. Általában vidáman csillogott a tekintete, most megdöbbenés ült ki az arcára.

– Jó reggelt! Ha egyáltalán mondhatom ezt ilyen korán – válaszolt Aminda. Közben nyugtázta, hogy a Disznó a terem közepén dolgozott, letapogatói centiről centire végigpásztázták az egész helyiséget, kis karok nyúltak ki belőle, amelyek mintákat vettek a felületekről, átpumpálta magán a terem levegőjét, rögzítve minden nyomot. Nem kerülték el a figyelmét az ujjlenyomatok, feronomok, molekulák ezrei, már ha egy robotnál egyáltalán használhatjuk ezt a kifejezést. A robot utasította a jelenlévőket, hogy hová állhatnak már és mihez érhetnek hozzá, illetve mitől tartózkodjanak.

A látvány megdöbbentette őket. Az áldozat felsőtestét egy több méter hosszú dárda szúrta át, amely odaszegezte a holttestet a társalgó falához. Pont az Emlékcsere kezelőfelületén. Régi fényképalbumokban, filmekben láttak rovargyűjteményeket, ahol az elpusztult állatokat egy-egy tűvel átszúrva rögzítették valamilyen puhább tárgyhoz egy dobozban. Ugyanígy nézett ki az áldozat.

Haja csapzottan lógott az arcába. Szép vonásokkal rendelkező, középkorú férfi, eléggé sportos, szinte semmi súlyfelesleggel. Szabadidőruhát viselt.

– Barbarizmus – nézett a belépőkre Nolano doktor, aki az első gyors vizsgálatokat végezte, amivel igazából megerősítette a robotok diagnózisát, hogy az áldozat halott. – Ókori vagy középkori csatajeleneteket bemutató filmekben láttam utoljára ilyet – folytatta. – Mostanában ilyen kivégzési móddal nem találkoztam sem személyesen, sem a szakirodalomban.

– Nem kérdés, ez nem lehetett öngyilkosság, csak gyilkosság. Szerintem a kivégzés kicsit más jelentéssel bír – lépett közelebb Adam. Hárman közelről vizsgálták az áldozatot. Aminda felemelte jobb kezét, hogy Csitt minél több adatot rögzíthessen.

– Hatalmas erővel szúrták át, a dárda beleállt az Emlékcsere berendezésbe és megtartotta a testet. – Norano közben letapogatta a testet az orvosi vizsgálójával. Az eredményeket később lehetett

kielemezni az orvosi diagnosztikai berendezés segítségével. – Azon gondolkodom, hogy ember vagy gép volt képes ekkor erőt kifejteni – mutatott a doktor a dárdára.

A két biztonsági tiszt hallgatott, gondolkodtak és figyeltek.

– Látod, Aminda – mutatta Adam –, az áldozat nem tudott a lábára állni, csak lábujjhegyen tudta tartani magát és ezen a vasrúdon van egy dudor, hogy ne tudja lehúzni magát a rúdról.

– Jó megfigyelés! – erősítette meg a doktor. – Leszúrták és közben pár centivel megemelték, hogy ne tudja kirántani magát. Aztán percekig haldoklott, mivel a sérülés a jobb tüdejét érte, de artériát nem, tehát nem halt meg azonnal! Nem tudott kimenekülni ebből a helyzetből, hogy segítséget kérjen. A fegyver nemcsak megölte, hanem odaszegezte a falhoz.

Az áldozat pólóját és nadrágját teljesen átitatta a már megalvadt vér. Bár a ruhája a vér nagy részét felszívta, vértócsa nem volt a lábainál. Csak pár csepp látszott a földön, talán a kezéről csepegett szét. A legtávolabbi úgy egy méterre lehetett. A vér nem spriccelt szét. Az áldozat arca eltorzult a fájdalomtól és a percekig tartó haláltusától. Szája nyitva, valószínűleg segítségért vagy fájdalmában kiabált. A szája sarkában némi vér, valószínűleg a tüdejéből köhögte fel. Szemei nyitva, már élettelenül néztek a semmibe. A dárdát kezeivel összevérezte, markolászta, amikor menekülni próbált, valószínűleg kevés ideig lehetett képes erre a fájdalom és a vérveszteség miatt. Kezei a test mellett lógtak.

– Mit tud még mondani, doktor? – fordult feléje Aminda, elvéve a tekintetét a halott arcából. A gyilkosság brutalitása teljesen elborzasztotta. Elképzelte a szerencsétlen utolsó perceit, döbbenetét, amikor a fájdalom a hátába hasított és a mellkasán kijött a dárda.

– A halál úgy negyven perccel ezelőtt állt be. Percre pontos becslésre talán később lesz lehetőségem. Az áldozat jó erőben lévő férfi – közben megnyitotta a férfi aktáját a kézi laptopján, amit az alkarjára erősített –, semmiféle említésre méltó betegséget nem látok regisztrálva. Az utóbbi években semmivel sem kezelték, nem fordult orvoshoz és a rendszeres vizsgálataink sem utalnak semmi akut problémára. Embrió korában genetikailag módosították több betegség megelőzése miatt, de fejlesztéshez kapcsolódó változtatások nélkül. Beépített számítógép nincs, ez alól kivétel az egészségőr, amely valamilyen oknál fogva nem jelzett. Ezt először megvizsgáljuk, kielemezzük és aztán továbbküldjük nektek. Térdízületeiben van egy-egy implantátum, az úgynevezett zsírzók, a kopások elkerülése miatt. Magas intelligenciával bírt. A Földön született és az utóbbi években ott élt.

Közben arrébb léptek, mivel akadályozták a Disznót a munkavégzésben, amely az összes használható műszerével gyűjtötte a nyomokat, pásztázta a falakat, a halottat, a fegyvert, rengeteg fényképet készített és folyamatosan filmezte a helyszínt. Semmi sem kerülte el a figyelmét, nagyon jó analizáló programmal látták el.

– Nem látok rajta dulakodásra utaló nyomokat! – folytatta a vizsgálódást Aminda. – A műszerei mutatnak valamit, doktor?

– Nem, nincsenek hámsérülések, ütések nyomai a testén. A ruhája sincs szétszaggatva. Az áldozat kezén, a körme alatt nincs mástól származó DNS-minta, ami védekezésre utalna. A körmök alját majd jobban szemügyre vesszük, biztosra megyünk. Nincs vonszolási nyom. Ott halt meg, ahol megtaláltuk. Egyszerűen felnyársalták, menekülésre esélye sem volt Aminda bólintott. Egyetértett a doktorral.

– Aminda, az áldozatnak nincs rokona, hozzátartozója a hajón – közölte Adam. – Nem tudunk senkit értesíteni azonnal.

Adam kiváló szakember, de inkább beszélget a robotjaival, mint emberekkel, mivel azokat jobban megérti. Sok ember használt olyan applikációkat, amelyek segítenek eligazodni a nonverbális világban. Mások tekintetéből, arckifejezéséből sokan már nem tudnak olvasni.

Számítógépén rákeresett a helyszínelési szabályzatra. Rutinos orvosnak számított, sokszor állapította meg a halál beálltát betegeknél, időseknél, balesetet szenvedetteknél, de igazi helyszínelésen még sohasem vett részt. A program eligazította, hogy mire figyeljen, hogyan és milyen mintákat vegyen, hogyan használja az erre szolgáló eszközöket. A hajón erre még nem volt szükség, mióta itt szolgálatba lépett, ez volt az első ilyen esete. Ennek ellenére nem remegett a keze.

Nyugodtan, kimérten, de alaposan végezte a munkáját. A mintákat elküldte az orvosi részlegre vagy az Amindáék laborjába.

Szerencsére bámészkodók nem kerültek elő, nem ment híre a történteknek.

Közben megérkezett az orvosi részlegről két ápoló. Miután B40 beleegyezett, nekiláttak a halottat leemelni. A dárda meglepően mélyen beleállt az Emlékcsere berendezésbe. Nehezen, de kirángatták. Adam odalépett az érzékelőhöz, de a berendezést nem sikerült elindítani. Nagyon nem értett hozzá, elállítgatni meg nem akarta. Odafordult a Disznóhoz, rátéve kezét annak verbális moduljára, jelezve, hogy kérdése van.

– B40, az Emlékcsere működésben volt, amikor az esemény történt? – kérdezte.

– Igen, a berendezés folyamatosan működött. A halál beállta után kapcsolt ki. A berendezés az érzékelőim szerint most is működőképes, de nem tudom, miért nem tudta elindítani.

Nolano doktor és Aminda közben jelentést tett a hídra Monta századosnak.

A halottat közben elvitték az ápolók. Rövidesen felboncolják, további nyomok után kutatva. A Disznó is befejezte az adatgyűjtést. Kerekein elindult a biztonsági iroda felé, magával vitte a dárdát.

A híd utasítására lezárták a helyszínt, de a takarítást nem kezdték el, hátha további vizsgálatokra van szükség.

Swant egyelőre nem vonták be a vizsgálatba. A protokoll szerint amikor a riasztás megtörtént, a gyilkosságot észlelve a központi számítógép kötelezően elküldött egy előzetesen definiált adatcsomagot Aminda és Adam személyi számítógépére. Tudták, hogy ezt már megkapták, de a helyszínelés során nem látták értelmét azt nézegetni. Csitt átfésülte a kapott adatokat és nem talált olyat, amelyre Aminda figyelmét érdemes lenne felhívni. Természetesen ha Swan tudná, hogy ki a gyilkos, akkor azt már a riasztás pillanatában tudatta volna. Mivel nem tette meg, ez semmi jót nem jelentett.

Aminda és Adam egymásre néztek. Régóta dolgoztak már együtt, ismerték egymás gondolatait.

– Igen, szerintem is – kezdte Aminda. – Furcsa helyzetben vagyunk. Még nem mondom, hogy nagy bajban. Egyeztessünk Csittel, és aztán eldöntjük, hogy mikor értesítsük Juliát.

Julia Kam a Topsail parancsnoka. Kemény, határozott személyiség. A hajó jó kezekben van.

2.

Tomasz Dalgiewicz – mindenki csak Tomnak ismerte, mivel hosszú, szláv nevét nehezen lehetett helyesen kimondani – mélyen aludt. A Marson nőtt fel, ott is született és most a szülei onnan

engedték el, hogy meglátogassa a nagybátyját, Maciejt. Bár egyedül utazott, teljes biztonságban érezte magát. Szülei nyugodtan elengedték. Az űrutazás szokásossá és teljesen biztonságossá vált, ezért nem voltak kétségeik, hogy baja történhet. Tizennégy évesnél fiatalabbak csak kísérőrobotjukkal együtt utazhattak, akik az út során segítették, vigyáztak rájuk. A hozzá hasonló utasok kiemelt figyelmet kaptak mind a humán, mind a robotszemélyzet részéről. Biológiai és kulturális adataikat feltöltötték a hajó számítógépére, hogy a felmerülő problémák minél hamarabb megoldhatóak legyenek, és a fiatal utazók jól érezzék magukat. Ennek megfelelően Tom adatai –

szülei kiegészítéseivel, megjegyzéseivel – felkerültek a hajó számítógépére.

Tom tízéves, világosbarna hajú, félszeg, nehezen barátkozó kisfiú. Különleges testi adottsága a heterokrómiája: a bal szeme kék, a jobb sötétbarna. Aki ránézett és igyekezett felvenni vele a szemkontaktust, önkéntelenül hol az egyik, hol a másik szemébe nézett. Közvetlen környezete megtanulta kezelni ezt a helyzetet és tekintetük nem cikázott összevissza. Az anyja kedvesen mondogatta, hogy előző életében táltos lehetett a szeme miatt. Tomnak sokáig fogalma sem volt, hogy kik voltak a táltosok és hogy ez a megjegyzés jót vagy rosszat jelent. Mivel az anyja szelíden mondta és nagy szeretettel, úgy gondolta, dicséret lehet. Mikor iskolás lett és eszébe jutott az anyja mondata, megkereste a szó jelentését. Sokkal okosabb nem lett, mivel régmúltban elvesző, homályos feladatokkal bíró foglalkozásnak értelmezte a táltos feladatait.

Jól tanult, intelligenciájával kiemelkedett a korosztályából. Igaz barátot nem talált, osztálytársaival elvolt, nem bántották és nem cikizték, ritkán bevették a csapatba, ha iskola után bandázni mentek. Azzal szórakoztak, hogy egymást minél magasabbra feldobják és elkapják, ami az alacsony marsi gravitáció ellenére nem volt veszélytelen szórakozás. Akkor hagyták abba, amikor az egyik fiú karja eltört, mert kicsúszott a kezeik közül és a földre esett. Nagyon megijedtek, de nem lett nagy baj a dologból. Tom szülei sem reagálták túl a dolgot, inkább elmagyarázták nekik, hogy vigyázzanak egymásra.

A hajón az utazás alatt folytatta a tanulást, sok gyerekkel együtt. Lehetett volna utazási szünetet kérni, de az ő szülei nem kértek, így iskolába járt.

Az ikertestvérei a születésük után pár nappal meghaltak. A fejlett orvostudomány miatt a csecsemő- és gyermekhalandóságot szinte nullára sikerült leszorítani, ezért ez a fajta esemény negatív szenzációnak számított. Szülei nem árulták el neki, hogy az utólagos vizsgálatok szerint a rajtuk és a magzatokon végzett genetikai módosítások miatt haltak meg az ikrek, két lány. Egyszer a szülei felhozták a témát és a lányokat a nevükön szólították, de sajnos nem emlékezett már pontosan rájuk és nem merte újra megkérdezni, tudva, hogy ez nagyon fájdalmas téma. Édesanyja szemében mindig látta a testvéreinek elvesztése miatti bánatot. Egyedüli gyerekként kiemelt figyelmet kapott a szüleitől. Apja palástolta az érzelmeit, nehezen lehetett eligazodni rajta. Anyját – Immának hívták –

különösen szerette, idejének nagy részét vele töltötte. Apjával a szűkös közös időket igyekeztek nagyon tartalmasan eltölteni, sokat sakkoztak. Az apja nem hagyta nyerni, ami eleinte nagyon zavarta, aztán arra ösztönözte, hogy minél jobb legyen, gyakoroljon és ő kerekedjen felül. Ez az utóbbi időben már számtalanszor sikerült és örömmel látta, hogy az apja ennek igazán örül.

Szüleihez nagyon ragaszkodott.

Szülei genetikai beavatkozása érintette Tomot, de ennek jele eléggé láthatatlan maradt a külvilág számára. Édesanyja sejtette, hogy a fia nem normálisan viselkedő kisfiú, de Tom zárkózottsága, hallgatagsága nem árulta el, miben különbözik az átlagtól. Három-négy éves korában észrevette, hogy kitalálja a környezetében lévők gondolatait, ráérez vágyaikra és hogy mit fognak tenni a következő percekben. Eleinte azt gondolta, mindenki rendelkezik ezzel a képességgel, párszor meglepte a szüleit, rokonait és kimondva gondolataikat szinte leleplezte őket. Nagyon hamar megtanulta, hogy ezt ne tegye és rövidesen a feledés homályába veszett, hogy mire képes. Ahogy érett, okosodott, megfigyelte önmagát és rájött, hogy nem tévedhetetlen, gondolatokat nem tud

olvasni, de az emberek érzelmeit igen. Színesben látja azokat. Vörösnek látta a szeretetet, szerelmet, világoskéknek a barátságot, halványzöldnek a nyugalmat, narancssárgának az irigységet, szürkének a gonoszságot. Akkor is látta az érzelmeket, ha az azt átélő palástolni szerette volna.

Embercsoportokra ránézve megannyi festékpaca színkavalkádjaként látta az egyének sokaságát.

Az emberek mellett a szociálisan érzékeny állatok érzelmeit szintén látta – kutyáknál és csimpánzoknál –, de a Marson nem sokkal találkozott, így ezen képességét nem tudta fejleszteni. Az emberek nagy része hamarosan nyitott könyvnek bizonyult a számára, mivel igazából az érzelmek irányítják cselekedeteinket. Az anyja szeretetét vörös izzásnak látta, mint a késői naplemente színét.

Ez a szín egyedi, csak az ő kettőjüké.

A robotokat ezért sem szerette, nem ragyogtak színesen. Azok csak gépek, gondolta. Hiába az érzelmesnek beállított beszéd, mimikát utánzó robotarc, melegséget sugározni akaró érintés, ezek nem tudták becsapni, ezért kezdetben gyűlölte azokat, aztán később – mivel a robotok a mindennapi élet részét képezték – semmibe vette az egész bagázst.

A kísérőrobotját Kishercegnek hívták. Imma ötlete alapján nevezték el így a kis robotot. Tomnál alacsonyabb, hengeres tárgy, amely barátságos hangon tud csevegni. Tom apja, Lolek, speciális programot töltött rá, amely a közvetlenséget távolságtartásra változtatta, tudva, hogy a fia nem kedveli a robotokat. Így Kisherceg elfogadható társnak bizonyult az út során. Nem lábatlankodott, értelmetlenül nem csacsogott, nem akart a fiú barátja lenni. Ügyesen a háttérben maradt, miközben Tom minden lépését figyelte, elemezte és külön csatornán naponta jelentést küldött Tom apjának.

Az utazás első hetében Tom bejárta a hajót. Lenyűgözte annak nagysága. A gépház egy részébe is beengedték, megcsodálhatta a hatalmas hajtóműveket, ahogy a szakemberek minden részletre ügyelve, komoly arccal ellenőrzik a műszereket. Egy orosz akcentussal beszélő nagydarab ember vezette őket körbe, aki folyton ugratta a gyerekeket és flörtölt az hölgyekkel. Az élelmezési részlegen megnézte a zöldségtermelő részleget, a pékséget és a cukrászdát is. A saláták tömött sorokban, fürtökben lógtak a tápoldatokból, zöld sövényt alkotva, a paradicsomok közötti labirintusban bújócskázni lehetett. Hatalmas tartályokban tárolták a gyümölcsleveket, a különböző

söröket és sokféle bort. A palackok túl sok helyet foglaltak volna, ezért azokból keveset raktároztak.

Természetesen megkóstolhatta az olvasztott csokit, amely egy szökőkútból csörgedezett. A pékségnél a robotgépek keverték, dagasztották, formázták a termékeket, amelyek a kemencén áthaladva azonnal a szortírozóba kerültek. A sült kenyér illata átjárta a helyiséget.

Kipróbálta a hullámmedencét, amelyben műhalak között úszkált, a medence egyik oldalát egy élethű korallzátony képezte növényekkel. Mivel szaunázni nem szeretett, ezért azt kihagyta. A tavirózsával borított kicsi tó a kedvencei közé tartozott. Hatalmas békák üldögéltek a leveleken és brekegtek. A valódiak élethű másolatai, de a hajóra nem lehet állatokat felhozni. A tavat energiamező védte, hogy a vendégek ne tudjanak szerencsepénzeket dobálni a vizébe. Készpénzt már évtizedek óta nem használtak, de a szerencsepénzek dobálásának értelmetlen hóbortja nehezen kopott ki a divatból, minden kútba, dísztóba tömegével dobálták a fiókok aljáról előkerült régi érméket. A kerek korcsolyapályát nem próbálta ki, mivel a korcsolyázást nem kedvelte.

A filmnézés és rengeteg videójáték kipróbálása viszont nem maradhatott ki a programból.

Színházi bemutató során megnézett egy andalúz lovasprodukciót. A lovasokat természetesen holografikusan vetítették a színpadra, akik az élő szereplőkkel együtt játszva adtak elő valamilyen középkori mesejelenetet. A színes ruhák forgataga megragadta a képzeletét és a fekete hajú és szemű spanyol lányokat nagyon imponálónak tartotta.

A hídra még nem jutott el, mivel a látogatási idők beteltek, de jövő hétre előjegyezték. Ráadásul abban az időpontban, amikor maga a parancsnok lesz szolgálatban. Ez is a show része, hiszen a

Topsail turistahajó.

Tom álmodott. Álmában gyakran sétált anyjával a Marson, érezte kezében kezének melegségét.

Most nem a szüleiről álmodott. Medvék kergettek valakit, aki csak menekült és menekült, de nem tudott egérutat nyerni. A biztos halál várt rá. Tom nem tudta kivenni a menekülő arcát, csak azt, hogy felnőtt. Aztán elvesztette ezt a jelenetet. Folytatódott az álma. Belerúgott a robotjába, amely felborult, de még így is kedves hangon beszélt. Tom folytatta a rugdosást, Kisherceg kezdett a darabjaira hullani. Nem sajnálta. Ennek a jelenetnek is vége lett, de a távolban egy sötét szobában valami történhetett, mert sikolyokat hallott. Érezte, hogy izzad és hogy a szülei nagyon messze vannak és nem tudnak rajta segíteni. Egyedül van, nem csak most a hajón, de az űr sötétjében is.

Kisherceg érzékelte a fiú hánykolódását, látta a becsukott szemhéjak alatti gyors szemmozgást.

Pulzust mért és figyelte az agyi aktivitást. Tom a vizsgálat közben nem ébredhetett fel, Lolek ezt prioritásként programozta bele.

Nyugtatópermetet fújt Tom orrához, amely szinte azonnal felszívódott. A hánykolódás abbamaradt, de Tom továbbra is görcsösen markolta a párnáját. Több álmot nem látott azon az éjszakán.

3.

Aminda és Adam megérkezett az irodába.

– Kérsz egy kávét? – Adam már nyomkodta a gép gombjait, szerette az erős, aromás kávékat.

– Köszönöm, az most jólesne, mindenképpen ránk fér! – Nem mondta, hogyan kéri a kávét, mivel már ismerték egymás szokásait. A kávék elkészültek, Adam egy kis tálcán bevitte a csendszobába. A hajón összesen négy süketszobát alakítottak ki, az egyiket a biztonsági részlegen. Mindenféle számítógépes berendezés hullámától védett helyiség, ahol mondjuk egy kihallgatáson a gyanúsított nyugodt maradhatott, nem tudott kommunikálni a környezetével, sehonnan sem kaphatott titkos segítséget.

Adam szeretett zárt helyiségben lenni a főnökével. Genetikailag módosíttatta a szaglását, ezért erős túlzással kutyaorra lett és Aminda testének illatát nagyon szerette. Most a feszültségtől kicsit megizzadt és mivel reggel nem használt parfümöt, az illata betöltötte a szobát. Erős, karakteres, nagyon szexis illat. Adam szexuálisan nem kívánta a főnökét, de az illatát nagyon élvezte. Ki is akarta kevertetni, hogy a szexrobotját befújva még élvezetesebb legyen az együttlét, de Aminda megtudta egy régi kollégájától és megtiltotta a labornak, hogy teljesítsék a kérést. Nem haragudott ezért Adamra, pár bogarasságáról tudott.

Behúzták az ajtót, leültek.

– Csitt, jelentést kérek. – Bal kezének mutató- és középső ujjával megérintette robotkar genetikus olvasóját, hogy az őrkutya programot feloldja. Csitt elkezdte feldolgozni és értelmezni az elmúlt időszakban rögzített adatokat. Ez a művelet majdnem két percig tartott, közben nem szóltak egymáshoz sem, gondolataikba merültek.

– Készen vagyok – szólalt meg Csitt lágy női hangján. Aminda választotta ezt a hangszínt. – Van konkrét kérdésetek?

– Nekem nincs – ingatta a fejét Adam. Aminda is hasonlóan tett. – Oké, akkor az észrevételeim a

következők. Gyilkossággal állunk szemben, amely aprólékosan előre megtervezett és tökéletesen végrehajtott. Régen a krimiírók ezt hívták tökéletes gyilkosságnak. Szerintem minden részletében jelképes, a helyszínt, az áldozatot, a kivégzés módját, az időpontját tekintve. Üzenetet hordoz, valamilyen cél érdekében történhetett ez a sajnálatos esemény. – Csitt programja miatt választékosan, néhol ironizálva beszélt, amely igazi társalkodóvá emelte. Az évek során figyelte Aminda reakcióit, érezte ingereit és ennek megfelelően hangolta mondandóját. – A jelképeket nem értem – folytatta –, ehhez mindenképpen meg kell ismerni a gyilkosság célját és olyan kulturális hátteret igényelhet, amely nekem nincs meg.

Aminda és Adam egyszerre ráncolták össze a homlokukat. Egy Csitt szintű önreflexiós képességű

robot jobban ismeri az emberi természetet és kultúrát, mint maguk az emberek. A kijelentése ezért felettébb különös, mely szerint valamilyen ezzel kapcsolatos ismerettel nem rendelkezik.

– Milyen típusú jelképet sejtesz a gyilkosság mögött? – kérdezte Aminda. – Valami filmjelenetre, képzőművészeti alkotásra utalót, emberi természethez kapcsolódót vagy valami másra gondolsz?

– Nem tudok neked válaszolni, a lehetséges válaszok egyikének sem nagyobb a valószínűsége húsz százaléknál, ami becslést, találgatást jelent. Megérzéseim vannak.

Aminda gyomra kicsit összerándult. Már az analitikus programja is csak a megérzései után megy?

Ez igazából emberi reakció, amely Csitt esetében kommunikációs technika a bizonytalanság kifejezésére, amikor több, alacsony valószínűségű kimenetel lehetséges.

– Értem a reakciódat, igazi emberi – Csitt érzékelte a rándulást –, de ha megengeded, folytatom.

– Beszélj a megérzéseidről, Csitt – állította le Aminda.

– Jól van. A gyilkosságok többsége erős felindulásból történik. Itt magas fokú tervezettséget gyanítok. Veszekedés, vita általában a magánszférán belül történik és nem nyilvános helyen, főleg úgy, hogy mások azt láthatják. Valamelyik kabinban, családi, baráti körben vártam volna egy gyilkosságot. Nincs dulakodásra utaló nyom, tehát az erős felindulásnak nem látni jelét, pontosabban nincs jele verekedésnek, ruhatépésnek, fizikai kontaktusnak. Ha tényleg gyilkolni akarunk, akkor nem célunk, hogy az áldozatunk éljen. Vagy a gyilkosságon túl pontosan a szenvedés, hosszú haláltusa is a célok között szerepelt. Jelen esetben a sérülés percekig tartó haldoklást eredményezett. Célszerűbb lett volna az áldozatot szíven vagy nyakon szúrni, akkor hamar kiszenved. Felindulásból azzal gyilkolunk, ami a kezünk ügyébe kerül. Tervezett gyilkosság esetében meg felettébb furcsa egy dárda alkalmazása. Ráadásul ez talán erre az alkalomra készített eszköz.

Hogyan került fel a hajóra? Miért nem tűnt fel senkinek, és hogyan került a helyszínre? Kérdések válaszok nélkül. Ezért ez tervezett, jelképekkel teli gyilkosság. Folytathatom vagy beszéljünk még erről a vonalról?

– Folytasd! – Aminda belekortyolt a már kihűlt kávéjába. Szerette lassan iszogatni, ezért a végére mindig kihűlt. A múltban hasonló esetekben először meghallgatták Csittet és aztán váltottak át párbeszédre.

– Jól van. Az áldozat történész és vallásfilozófus, egyedül utazott. Utazási célját nem adta meg és nem ismerjük. Nem vásárolta meg a jegyét előre, csak az indulás előtti napon vette meg. Mintha hirtelen elhatározásból döntött volna.

– Ezt miért találod furcsának? – Adam nem tudott mit kezdeni ezekkel az információkkal.

– Jellemét ismerve Roman Klonde egy unalmas ember benyomását keltette, minden percét beosztotta, tervezetten élte. Kicsit kockafejűnek mondanám. Nem kapkodott, hirtelen döntéseket sohasem hozott. Életét hónapokra előre beosztotta. A Topsailre nehéz jegyet vásárolni, kedvelt hajó, ha valaki ezzel szeretne utazni, akkor a jegyét előre megveszi, kivéve, ha kalandor. Pénz sem lehetett akadály, nem gyűjtögetett erre az útra, anyagilag annál sokkal jobban állt. A személyiségi profilját letöltöttem, még ismerkedek az áldozattal.

– Értem, folytasd – bólintott Adam.

– Nem ellenőriztem, de szinte biztos, hogy vizuális vagy egyéb nyom nem áll rendelkezésre, amely segítené a nyomozást. Nem lesznek a gyilkosságról filmfelvételek. Roman Klondéról az utolsó nyom az lesz, hogy belépett a kabinjába és lefeküdt aludni. Nem lehet tudni, hogyan jutott el az Emlékcsere társalgóig. Ha ezt sikerül megfejteni, az lehet a siker kulcsa. Swan szerepét nem értem a gyilkosságban, ha van egyáltalán szerepe. Az általa készített adatokat az én tudásom szerint nem lehet módosítani. Az is lehet, hogy Swan számára láthatatlanná tették a jelenetet. Nem tudom, hogyan lehetséges ez. Még egy fontos gondolat. – A robotoknak nincsenek gondolatai, de ez olyan jól hangzott, hogy Csitt szándékosan használta ezt a kifejezést. – Észrevettem, hogy a B40 DNS

adatgyűjtése öt perc tizennégy másodpercig tartott. A helyszín nagyságát tekintve ez többszöröse a szükségesnek. A B40 addig gyűjt adatokat, amíg talál, tehát a helyszínen hihetetlen mennyiségű

DNS mintát kellett találnia. A hajón található humán és nem humán DNS-féleség pár ezerre tehető.

Ha ennél többet talált, akkor azt valaki vagy valami odatette, szennyezve a helyszínt. Ez azt jelenti, hogy a DNS-adatok kérdésesek lehetnek és hogy a gyilkos nagyon intelligens és hátráltat bennünket a nyomozásban.

Aminda hátradőlt a székén, nyújtózott egyet. Kezdett beállni a nyaka az idegességtől. A szék háttámlájában lévő masszírozó rendszer automatikusan beindult. Amit Csitt elmondott, azt utólagosan nem kellett ellenőrizni. Megfigyelései, mérései, következtetései rendre helytállónak bizonyultak. Ha meg valamihez nem értett, kételyei támadtak, akkor azt bevallotta. Amindának sosem hazudott.

Aminda a hallottakat emésztgette. Sajnos Csitt tűpontosan fogalmazott, ebben az ügyben rengeteg a kétely és a bizonytalanság.

– Adam, tájékoztassuk Juliát. Remélem, már ébren van.

Elhagyták a süketszobát, onnan nem tudtak hívást kezdeményezni.

Julia Kam távol-keleti származású. Talán kínai, nem tudták, de igazából ez lényegtelen kérdés.

Szigorú parancsnok hírében állt. Szó szerint nem tartott katonás rendet a hajózó személyzet között, de a mellébeszélést, lógást, hanyagságot nem tűrhette. Gyakran hangoztatta, hogy az űrutazás nem játék, az utasok és a személyzet biztonsága az első. Konkrét, egyértelmű szabályok szerint dolgozott, így aki azt teljesítette, megtalálta a számítását. Magázta kollégáit, akik ezért szintén magázták, ami ritkaságnak számított. Az a fajta ember, akinek alapvetően szigorú az arca és a tekintete, de baráti közegben vagy ha megnevettetik, akkor megenyhül, szinte más emberré válik.

A reggelizőben érték utol. A személyzet számára fenntartott helyiséget használta, most nem ült a vendégek közé, nem volt szolgálatban, azonnal fogadta a hívásukat.

– Jó reggelt, őrnagy! – köszöntötte Amindát. Adam még nem lépett be a kamera hatósugarába.

– Jó reggelt, parancsnok! – válaszolta Aminda. – Az éjszakai halálesettel kapcsolatban tennénk jelentést. Sürgős, kérem, szakítson ránk időt.

– Éppen befejeztem a reggelimet, a legjobb ezt személyesen intézni. Pár perc és ott vagyok önöknél!

Kopogás nélkül lépett be. Egyedül jött, nem érezte szükségét, hogy bárkit bevonjon a nyomozásba. Reggel átfutotta az éjszakai eseményjelentőt, amit a híd küldött neki, abból nem olvasta ki, hogy ez az eset bonyodalmat okozhat.

Alacsony termete ellenére tiszteletet parancsoló személyiség volt, aki régen kivívta a társai elismerését. Nem ültek le, Julia nem szerette az elnyújtott, fellengzős beszélgetéseket és állva az emberek hatékonyabban adták elő mondandójukat.

Aminda összefoglalta az eddig történteket, lényegre törően beszámolt a helyszínről, hogyan indult el az adatgyűjtés, Csitt észrevételeiről. A parancsnok figyelmesen hallgatta, nem szólt közbe.

Aminda befejezte mondandóját. Juliát elgondolkoztatták a hallottak.

– Ha jól gondolom – kérdezte –, akkor igazából egyelőre a sötétben tapogatózunk. Nincs konkrét nyom?

– Úgy van, feltevéseink vannak – adott neki igazat Aminda. Adam nem szólalt meg, csak egyetértően bólintott.

– A kamera- és egyéb érzékelőrendszerek kikapcsolásának vagy vakká tételének lehetősége eléggé futurisztikus. Mindenképpen vonjunk bele valakit a rendszergazdák közül. Gondolom, a legjobb kollégákra érdemes támaszkodnunk ebben a helyzetben! Értesítse Zeleméry grófot, még egy-két embert bevonhat, de ne verjük ezt nagydobra!

Zeleméry szívesen használta az avítt nemesi megszólítást. Szerethetősége, hihetetlen szakértelme miatt sokan így szólították. Igazából senki sem tudta, hogy valójában tényleg gróf volt-e bármelyik felmenője, de ez senkit nem is érdekelt. Nem viselte a tiszti rendfokozatát és a személyzet egyenruháját sem, csak ünnepségeken. Sok mindenre nem volt kapható, sokszor igazi polgárpukkasztóként viselkedett. Meglepő módon amikor komoly szakmai kihívással került szembe, akkor elfeledte a hóbortjait és minden energiájával a feladatra koncentrált. A háta mögött suttogónak becézték. A régi legenda szerint néhány kiválasztott ember a múltban halk szavával sikeresen megszelídítette a legvadabb musztángokat. Zeleméry sokszor beszélt Swannal úgy, mint egy baráttal szokás, korholta, viccelődött vele, tulajdonságokkal ruházta fel a számítógépet, amellyel az nem is rendelkezett. Swan képességei alapján képes lett volna eljátszani a barát szerepét, de Zeleméry egyszer tudtára adta, hogy erre nem tart igényt. Becézgette, mint hajdanán a gazdák a jó lovaikat vagy a sofőrök az autóikat, de nem várt viszonzást.

– Látnak olyan jeleket, hogy még bárki veszélyben lenne?

– Nem tudunk erre a kérdésre válaszolni – ismerte be Aminda –, nem ismerjük a tettest, nem tudjuk, mi lehetett az indítéka. Az agresszivitásra utaló agyi tevékenységet kiemelten figyeljük, a szkennerek érzékenységét – ami ezeket figyeli – megnöveltük. Az erőszakos filmeket ideiglenesen levettük a kínálatból, a szórakoztató élmények esetében a brutálisaknál leszabályoztuk a hatásmechanizmusukat, szelídítettünk rajtuk.

– Érthető. Előrelátó döntés! Természetesen azonnal szóljanak, ha bármilyen veszélyt sejtenek.

Hogyan terveznek továbblépni? – Julia közben nekitámaszkodott egy szekrénynek, majd föl-le járkált gondolataiba merülve. Felnézett, várta a választ.

– Norano doktor elemzi a holttestet. Alapos ember, mindennek utánajár. Természetesen ezután a

megbeszélés után keressük Zeleméryt, a Swan által küldött adatokat elemezzük, várjuk a B40

adatait és visszanézzük az áldozat infólábnyomait, kezdve a tegnap estével, visszafelé haladva az időben – foglalta össze röviden Aminda, hogy az információáradatból hogyan lehetne rendet vágni és következtetéseket levonni.

– Adam, önnek van kiegészítenivalója? – fordult felé Julia.

– Nincs, parancsnok. Az Aminda által elmondottakkal és a felvázolt lépésekkel teljesen egyetértek.

– Jól van, akkor, mint mindig, megvan az összhang önök között! Ez a siker záloga! – enyhült meg Julia arca. Végigpörgette magában a hallottakat. Az arcáról nem lehetett leolvasni, hogy mit gondol pontosan, újra felvette a kiismerhetetlen arckifejezést, amely minimális érzelmet sugároz.

– Csitt, kérdeznék valamit! – Amindán kívül egyedül Juliának volt joga közvetlenül Csitthez szólni, akár úgy is, hogy nem kérte ki a kéz viselőjének engedélyét. Amikor Aminda jelentkezett a hajóra biztonsági tisztnek, akkor tisztázták ezt a kivételes lehetőséget, amihez a parancsnok ragaszkodott.

Ezzel sosem élt vissza, tudta, hogy Amindában feltétlenül megbízhat, de bizonyos funkciókban azért egy számítógép meghaladta az emberek képességeit. Aminda felemelte a jobb kezét a könnyebb kommunikáció érdekében. – A jelenlegi információk alapján mennyi az esélye a gyilkos megtalálásának?

– Figyelembe véve az érzékelők sokaságát, a hajó által biztosított utasvédelmi rendszereket, az elérhető MI megoldásokat és szakértelmet, a becsült valószínűség, hogy megtaláljuk a gyilkost, csupán három százalék. Hasonló események adatai alapján tudjuk, hogy a gyilkos kiléte az elkövetés pillanatában majdnem biztosan ismert vagy pár órás nyomozás után ismertté válik. Nincsenek rejtélyek, elvarratlan szálak. Ha a következő pár órában valami biztató nyomra akadunk, az segíthet rajtunk. Ha csak pusztán a valószínűségi adatokból indulunk ki, akkor a mostani állás szerint kudarcra vagyunk ítélve.

A diagnózis kiábrándítóan őszinte összefoglalása volt a helyzetnek. Lelkük mélyén sejtették, hogy ez a valóság, de amikor ezt az ember arcába vágják és tudatosítják, akkor mélyütésnek érzi.

Julia Amindára, majd Adamre nézett.

– Aminda, Adam, dolgozzanak keményen és emeljék meg ezt a valószínűségi százalékot! Délután jelentést kérek!

Magukra hagyta őket. Egy pillanatra csend lett a szobában.

– Csitt, hívd fel Zeleméryt és kérd meg, hogy jöjjön ide.

Míg Csitt a háttérben intézte a hívást, Adam rendelt pár szendvicset és teát.

Csitt visszaigazolta, hogy elérte az informatikust, aki érdekesnek találta a gyilkossági ügyet.

– „Végre valami kihívás!” – idézett a válaszából és továbbította az ígéretét, hogy pár percen belül ideér.

4.

Zeleméryt két dolog foglalkoztatta az életben: a szex és a számítástechnika. Ebben a sorrendben.

Mindkettőben sikereket ért el. Harminchat éves, magas, barna, hullámos hajú, kék szemű, elegánsan sportos testalkatú férfi volt lefegyverző mosollyal. Nagyon jó társalgó kiváló humorérzékkel és nem rejtette véka alá, hogy nagy nőcsábász. Erkölcsi aggályai nem akadályozták, hogy akár hetente újabb hölggyel keveredjen intim viszonyba. Szerette a húszéves, félénkebb és az érettebb, bevállalósabb korosztályt is, „akik már mindent megtanultak, de még semmit sem felejtettek el” – mondogatta férfitársaságban. A nyomulós hölgyekért nem rajongott, ő szeretett választani, udvarolni és döntési helyzetben lenni. Nem házasodott meg és saját bevallása szerint még sohasem esett szerelembe. A nők meghódítását sportnak és szórakozásnak tartotta, és korosztályával ellentétben sikeressége miatt nem szorult rá szexrobotok használatára. Csak mosolygott a férfiak téblábolásán, akik inkább választották a virtuális világ biztonságát vagy valamilyen élethűnek látszó gépi kebelcsodát, mint hogy egy hús-vér nőnél próbáljanak elérni valamit.

Az előző estét Sylviával töltötte – a héten már a sokadikat –, aki barátnőivel utazott.

Keményfenekű harminc körüli hölgy, aki meglepő módon öntudatosnak és eszesnek bizonyult, rácáfolva az első benyomásokra. Zeleméry nem kereste az intellektuális hölgyek társaságát – kivéve munkája során –, de Sylvia pozitívan meglepte, amikor szópárbajaik még szexisebbé tették a lányt és azok jó előjátéknak bizonyultak. Valójában Sylvia titka abban rejlett, hogy nem vette komolyan a férfit, tudta, hogy egy élő szexbabának tekinti, de most nem vágyott másra és szórakoztatta a helyzet. Hamar összehangolták orgazmusgenerátoraikat: ez egy apró készülék, amelyet a halánték felett rögzítve lehet apró ingerekkel stimulálni az agyat a még hevesebb orgazmus elérése érdekében és közben a két készülék szinkronizálja és felerősíti a gerjedelmet. Sok férfi esetében úgy állítják be a készüléket, hogy késleltesse az orgazmust, amíg a partnernő nincs hasonló izgalmi állapotban. Az összehangolódás gyakorlást igényel és Sylvia szívesen gyakorlatozott Zeleméryvel.

Zeleméry gróf készített magának egy kontaktlencsét, amelynek egyetlen célja a viselőjének lejátszani valamit, amit csak ő lát. A gróf ezt arra használta, hogy azon hölgyek arcát vetítette ki magának szeretkezés közben, akiket nem sikerült meghódítani, de akiket izgatónak talált.

Természetesen nem kötötte az adott hölgy orrára – akivel éppen a valóságban szeretkezett –, hogy virtuálisan ezt közben mással teszi. Sylviánál nem használta ezt az élményfokozót, mivel az egész lényét erotikusnak találta. Az egyetemen nem tartoztak a kedvencei közé az etika és erkölcs tantárgy.

A számítástechnika viszont igen. Gyerekkorától ez érdekelte és ennek vált a mesterévé. A biomátrixú adattárolás – számítások végzése véletlenszerű mátrixkapcsolatok révén – szakértőjévé vált. Mivel Swan ezen az elven működött és az egyik legmodernebbnek számított, ezért vállalta el szívesen ezt a munkát a Topsailen. Egyre kevesebben értettek az egyre bonyolultabb berendezésekhez. Felvetette, hogy lépjenek egyet vissza, egyszerűbb szerkezetek segítségével is könnyen bejárható a Naprendszer. Egy Swan képességű számítógéppel akár tíz hasonló méretű hajót el lehet irányítani. A hajó tervezőivel rengeteg harcot vívott, hogy ne építsék teljesen egybe a hajót magát és az azt irányító számítógépet. Alulmaradt ebben a vitában. A tervezők legfőképpen azzal érveltek, hogy Swan nem tud elromlani, mivel a hajó több részében van jelen egyszerre, tehát csak a hajó megsemmisülésével szűnne meg a működése. Zeleméry nem fogadta el ezt az érvet, de mivel a Topsail elkészült, a vita okafogyottá vált. Számítástechnikai főtisztként megtanult együttélni ezzel a helyzettel.

– Helló, fiúk! – Beviharzott a biztonságtechnikai irodába, köszöntötte Amindát és Adamet. –

Remélem, szendvicset nekem is rendeltetek, még nagyon korán van! – Azzal elvett egyet a tálcáról és szinte az egészet belenyomta a szájába. Pár morzsa visszahullott az asztalra, azokat a tányérjára söpörte. Tudta, hogy mivel tudja idegesíteni a munkatársait. Gyakran flörtölt Amindával, aki ismerte a gróf életvitelét és belement a kölcsönös udvarlásba. Most a hangulat miatt sem poénkodott Aminda

műkezén, amit gyakran megtett, súrolva a sértés határát. Amindát sem kellett félteni. Kemény megjegyzéseivel visszavágott és a férfi hiúságán köszörülte a nyelvét. Ezt mástól Zeleméry nem fogadta el, de Amindától igen.

– Finom ez a szendvics, nem baj, ha veszek még egyet? – Közben megforgatott vagy hármat, azt vizslatva, hogy melyikben van a legtöbb sonka. – Na, hol kezdjük? – Alig bírt beszélni tele szájjal.

– Kivetítem a képeket és a részleteket – lépett oda a fali monitorhoz Adam. Igyekezett túltenni magát azon, hogy ő még csak egy szendvicset evett, most meg szinte az összeset összefogdosták.

Bekapcsolta a képernyőt és magyarázni kezdett. Aminda Zeleméry mellett állva figyelt. Zeleméry két percen belül elkomorult, hallva a részleteket.

– Egy pillanat! – szakította félbe Adamet. – Azt honnan tudjátok, hogy nem készültek felvételek az Emlékcsere társalgóban és környékén?

– Szúrópróbaszerűen belenéztünk és nem láttunk semmit a képeken és az érzékelők sem regisztráltak semmit – válaszolta Adam. – A Swan által átküldött anyagban sincs semmi mozgás.

A gróf odalépett egy másik monitorhoz. A gép érzékelte a felhasználót, maximális hozzáférést biztosított számára minden anyaghoz. Rövid billentyűzés után megjelentek a gyilkosság előtti percek kamerafelvételei a képernyőn. A társalgó és a hozzá kapcsolódó folyosók üresnek látszottak.

Zeleméry csak hümmögött. Két mozdulat és a társalgó mostani képei látszottak. Sehol senki, minden helyiség üres.

– Két lehetőség van. Az első, hogy Swan veszi a képeket, de azokat képtelen feldolgozni, ráadásul ezzel nincs tisztában. A második pedig, hogy a szenzorokkal van valami baj. – Zeleméry megvakarta a fejét, korántsem tudott meggyőző lenni. – Oké, bocs, újra a tiéd a szó, Adam.

Érzékelve Zeleméry bizonytalanságát az Aminda gyomrát szorító feszültség megmaradt.

– Egy pillanat – vágott közbe Aminda. – Ki tudjuk deríteni, hogy melyik opció áll fenn?

– Igen. Ha a társalgóban Swan szenzorai helyesen érzékelik a teret, akkor most azt az adást látja, amit mi is látunk a monitoron – mutatott a képernyőre Zeleméry. – Ha az érzékelőkből jön be hibásan a jel, akkor magukkal a kamerákkal, szenzorokkal van valami baj. Az első eset szoftveres, míg a második hardveres probléma – reagált azonnal Zeleméry.

– Világos – bólintott Aminda. A problémamegoldás lényegét értette, de a megoldáshoz kell a gróf tudása. – Folytasd, Adam.

A monitor felé fordultak és a képek, szövegek tovább peregtek, elmesélve az elmúlt órák eseményeit. Csitt észrevételei jelentek meg a monitoron.

– Jelképek, jó gondolat! – Zeleméry egy pillanatra elgondolkodott.

– Bocs, mit mondtál? – nézett rá Adam.

– Jelképek – ismételte meg a gróf. – Nagyon jó észrevétel! A gond az, ha nem ismerjük azokat. Ha nekünk már vagy még semmit sem mondanak. Ha ismeretlen az a kultúrkör, amelynek a jelképeit látjuk, azokkal nem tudunk mit kezdeni. Ez olyan, mint egy régészeti lelőhely, sejtjük, hogy őseink hogyan gondolkodtak, de bizonyosságot már sohasem fogunk tudni szerezni. Nektek erről mi a véleményetek?

– Nekem a brutalitás jut eszembe – kezdte Adam –, ez egy ősi kivégzési mód lehet. A pusztítás mint cél. Valamiféle sátánizmusra gondolok, feláldozunk valakit valami érdekében, vagy csak egyszerűen valakinek élvezetet nyújtott az áldozat haláltusája. Barbarizmus, és számomra hihetetlen, hogy ez még napjainkban előkerülhet és létezhet. Nekem ez ugrott be először. Aminda, neked mi a véleményed?

– Az előkészítés és a kivitelezés profi, félelmetes, hogy ennek nincs nyoma és az előzményeit sem vettük észre. Én is úgy érzem, hogy volt valamilyen célja ennek a kivégzésnek, megfontoltan történt, de a miértekre és a szimbólumokra nem tudom a választ. Igen, kivégzésnek gondolom és nem csak egy egyszerű gyilkosságnak. Az áldozat valakinek vagy valakiknek az útjában állt és keményen félreállították.

Zeleméry megint a fejét vakarta a hüvelykujjával, ami nála a koncentrálást jelentette.

– Lehet, hogy az áldozat a kulcs a megoldáshoz! Ő tett vagy nem tett meg valamit. Rajta álltak bosszút? Vagy feláldozta magát, tehát igazából öngyilkossággal nézünk szembe? Valaminek az érdekében meg akart halni? Nem tudhatjuk. Van még valami, Adam?

Adam röviden befejezte a mondandóját, Aminda kiegészítette pár mondattal. Amit gondoltak és tudtak, mindent átadták.

– Zoltán, te mit gondolsz erről az egészről? Van valamilyen megérzésed? – szólította meg Zeleméryt a keresztnevén. Nem szerette grófnak hívni a kollégáját, szinte biztos volt benne, hogy a grófi megszólítás Zeleméry különcségi színjátékához tartozik.

– Rejtvény, kirakós, ezerdarabos puzzle, ez jut először eszembe. Egy szellemi kihívás, amit meg fogunk oldani. Aztán ha a rejtélyt megoldottuk, akkor bezúzom Csittet, mivel túlságosan pesszimista

– rákacsintott Amindára. – Kicsit komolyabbra fordítva a szót, mivel most én is érzem, hogy nem lehet mindenből viccet csinálni – közben tényleg komoly arccal folytatta –, a brutalitás héját lehámozva úgy érzem, hogy valamilyen cél érdekében történt a gyilkosság, de hogy mi lehet ez, arról fogalmam sincs.

– Sürget minket az idő! – nézett a monitoron lévő órára Aminda – Beszéljük meg, hogy ki mit csinál! Zoltán, a te feladatod feltérképezni, hogy ténylegesen mit tud Swan, milyen információkat lehet kiszedni belőle. Adam, nézz utána az áldozatnak! Mit tudunk róla, kicsoda ő valójában, kikkel találkozott, mit kommunikált! Én meg megnézem a Disznó által összegyűjtött adatokat és amit Swan küldött. Közben remélem, Norano doktornak is lesznek hírei. Mi a véleményetek?

Mindkét férfi elfogadta a javaslatot.

– Aminda, mikor beszéljük át az eredményeket? Kora délután raportra megyünk Juliához! –

emlékeztetett Adam.

– Két óra múlva mindenképpen találkozzunk! Csitt, küldd ki a meghívókat! Helyszín a mi tárgyalónk.

Csitt egy rövid csippantással nyugtázta a meghívás küldését.

Zeleméry felmarkolt két szendvicset és az egyiket nagy nehezen a szájába gyömöszölte. A tálcán nem maradt egy darab sem. Szétszéledtek.