Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2025 novum publishing gmbh

Rathausgasse 73, A-7311 Neckenmarkt

kiado@novumpublishing.hu

ISBN Könyv: 978-3-7116-0243-5

ISBN e-book: 978-3-7116-0244-2

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítókép: Francesco Riccardo Iacomino | Dreamstime.com

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

Tartalom

Adriana Bernardi és Roberto Lombardi első látásra szerelmesek lesznek 16 éves korukban, de szerelmi történetüknek egy tragédia vet véget két évvel később. Roberto évekre börtönbe kerül. A szabadulása után New Yorkba veszi az irányt, tanulni szeretne, mert híres séf akar lenni. Közben egy gazdag nőt vesz feleségül, aki pénzeli a karrierjét. A házasságuk szimplán üzleti alapú. Adriana is férjhez ment közben, és gyereket szült, új életet kezdett Triesztben. Azonban a sors furcsa fintora úgy hozza, hogy 20 évvel később újra találkoznak, mikor mind a ketten visszaköltöznek szülővárosukba, Bardolinóba, a Garda-tó melletti kisvárosba. Tragikus események sorozata kényszeríti őket erre a döntésre egy jobb és boldogabb élet reményében, de sajnos néha a múlt nem csak múlt marad. Egyszer csak, mint egy rémálom, újra visszatér, és nagyobb erővel sújt le, mint gondolnák. Közben rá kell ébredniük, hogy a szerelmük nem múlt el, hiába telt el 20 év, ugyanolyan lángon lobog, mint akkor. Hiába szeretik szenvedélyesen egymást, Adriana Rómába menekül Gabi barátnőjéhez. Közben Roberto barátja, Giovanni próbál segíteni nekik kibékülni. Ő és Gabi szerelmesek lesznek egymásba. Adriana rádöbben, hogy babát vár, és nagy nehezen kibékülnek. Mind a ketten makacs természetűek, így hol az egyikük, hol a másikuk sértődik meg a másik döntései miatt. A sok megpróbáltatás és probléma elhárítása után már úgy gondolnák, hogy boldogok tudnak végre lenni, de a sors még tartogat számukra pár meglepetést!

Előszó

„És akkor megértettem.

Már régen elengedtelek anélkül, hogy észrevettem

volna, és ezért szeretnék ennyire görcsösen

emlékezni rád, mert félek, hogy idővel megfakul

ez a kép.

Mert idővel megfakulsz majd te is.

Bár ne tennéd…”

1. Adriana

1992 augusztus

Izgatottan vártam már a szombat délutánt, mert a legjobb barátaimat áthívtam a nyolcadik szülinapi zsúromra. Természetesen a szüleim megcsinálták a szokásos pompát hozzá. Rendeltek egy halom lufit egy három emeletes tortát, ami tele volt szórva csillámporral, és egy unikornis csücsült a tetején. Volt egy ugrálóvár, és anyám egyik barátnője ült a medencénk mellett, aki hennafestéssel foglalkozott.

A barátaim szülei is átjöttek hozzánk természetesen. A pompa fele igazából Rosalie-nak szólt, a kishúgomnak. Ő volt oda a csillámporért és a hennafestésért, engem igazából csak a torta és a lufik érdekeltek. Anyám felállíttatott egy külön bárpultot is a felnőttek számára, hogy nyugodtan tudjanak koktélozni a parti alatt. A buli vidáman indult, mindenki a medencében lubickolt; a felnőtteket kivéve arra vártunk, hogy mindenki megérkezzen és akkor felvághatjuk a tortát.

– Adriana, szívem, kérlek, figyelj közben a húgodra is! – kiabálta a bárpult felől anyám, majd folytatta a nevetgélős diszkurzust egy másik anyukával.

Hát persze, az én szülinapom van, mégis nekem kell megint Rosalie-ra figyelnem. Legalább ilyenkor levehetnék a vállamról a terhet, de hát a maguk kényelme mindig is fontosabb volt, mint az, hogy én mit is akarok.

Végre megérkezett mindenki, és anyám összeterelte az embereket a torta köré. Meggyújtotta az összes gyertyát, majd hangosan elkezdték énekelni a Boldog születésnapot című dalt. Hatalmas tapsvihar követte az éneklést, és örömujjongás, majd szépen elkezdtem felvágni a szülinapi tortámat. Vidáman szedtem tányérokra sorban a tortaszeleteket, majd egyik-másik barátom eltűnt a szemem elől. Pillantásommal próbáltam Rosalie-t és a szüleimet megkeresni, de nagyon távol láttam őket. Kiabáltam Rosalie-nak, hogy jöjjön tortát enni, de mintha meg sem hallotta volna. Anyám pedig még mindig egy koktélt szorongatott a kezében – vagy talán ez már egy másik koktél volt. Ki tudja! Nagy sokára végeztem a tortaszeleteléssel, s már alig vártam, hogy végre én is megkóstoljam, mikor egy hatalmas sikítást hallottunk. Mindannyian a ricsaj irányába fordultunk, majd a tányér a kezemből a betonra esett és széttörött.

– Rosalie! – ordította anyám teljes torkaszakadtából, majd a medence felé rohant.

Rosalie élettelen teste lebegett a medence vizének tetején. Apám pillanatok alatt kihúzta onnan, és elkezdte újraéleszteni. Lassú léptekkel mentem feléjük, és közben éreztem, hogy meghalok. Ez nem lehet igaz! A kishúgom! Az egyik vendég közben telefonált, és hallottam is hamarosan a szirénákat. Aztán két mentős rohant a medencéhez, majd átvették az újraélesztést. Előszedték az oxigénpumpát és a defibrillátort, és valamit belé fecskendeztek.

Anyám hisztériás rohamot kapott, a többi vendég pedig elhűlve várta, mi fog történni. Az én lábaim feladták a szolgálatot és a földre roskadtam. Lélegzet-visszafojtva néztem a történéseket, miközben folyamatosan zokogtam. A mentősök hősként küzdöttek Rosalie-ért, de mindhiába. A kishúgom feladta a harcot és meghalt. Ez a nap volt az utolsó alkalom, hogy megünnepeltem volna a szülinapomat, vagy bármi mást, ami ünneplést kívánt volna. Ez a tragédia kettétörte a családunkat, és az életünket végérvényesen megpecsételte.

Anyámék a következő években alkoholfüggők lettek a történtek után, és persze minden-minden az én hibám volt, és ahelyett, hogy szerettek volna, csak ellöktek maguktól. A szívem megkeményedett, mert úgy éreztem, nem vagyok méltó a szeretetre. Nem gondoltam volna ekkor, hogy valaki szerethet még engem, és én ugyanazzal az erővel viszonozhatom neki.

2002 júniusa

A felkelő nap lassan bukkant elő a horizontnál a Garda-tó lankái mögül, hogy sugarával bearanyozza a tó gyönyörű panorámáját, aminél szebbet még sohasem láttam. Az aranyló sugarak és a víz kékje pompás színkavalkádot alkottak. Mindig csodálatos látványt nyújtott a napfelkelte itt a szülővárosomban, Bardolinóban, de most az egyszer nem tudtam csodálni. Hiába nyújtózkodtak az aranyló sugarak, az éjszaka tragikus sötétjét mégsem tudták bearanyozni.

Szokták mondani, hogy a történelem megismétli önmagát. Tíz éve pontosan ugyanilyen elhagyatottnak és sokkoltnak éreztem magam. Görcsösen ültem a parton, arcomat térdeim közé fúrtam, az agyam tompa volt az éjszaka történései után. Sötét, hullámos hajamat fújta a szellő, arcomra szárította könnyeim. Gondolkodnom kellene, de képtelen vagyok. Egy lágy fuvallat végigfut a hátamon, megborzongok. A sírásom időközben már elapadt, hatalmas űrt hagyva a lelkemben. Az éjszaka borzalma beleégett a retinámba, ahogy az élettelen test a földön hevert, miután lezuhant a szakadékba, és a sok vér tócsában állt körülötte mindenhol. Mint egy rémálom, melyből soha nem ébredek fel. Az ember azt gondolja, fiatal és előtte az élet, és akkor maga az élet az, aki megmutatja magát és váratlanul fel kell nőni, felnőtté kell válnunk.

A tragédia után a földre hullottam fájdalmamban és csak zokogtam rendületlenül, a szívem összetörött, az elmém összezavarodott, az életemnek, úgy éreztem, vége van. Ugyanaz az érzés tört rám, mint mikor a kishúgom meghalt, ugyanaz a kétségbeesés és megsemmisülés vett körbe. Órákon át ültem a kihallgatóteremben a rendőrségen, és mindenféle kérdésekre kellett válaszolnom. Fel kellett elevenítenem újra és újra a tragédia részleteit magamban, aztán megosztani a nyomozókkal. Minden egyes emlék újabb fájó sebet tépett fel bennem. Ez volt életem legpokolibb éjszakája. Legalábbis ekkor ezt gondoltam.

2. Roberto

2000 szeptember

Nyárbúcsúztatót tartottunk a haverokkal a Garda-tó partján. A szüleim úgy döntöttek, hogy szeptembertől inkább Bardolinóban folytassam a tanulmányaimat, s külföld várhat még rám. Ez volt a magyarázat arra, hogy inkább szem előtt akarnak tartani.

Hát legyen!

Imádtam Bardolinót, szóval nem is érdekelt, hogy itt kell lennem. Igazából még örültem is, hiszen itt volt a legjobb barátom, Giovanni. Emberemlékezet óta jó barátok vagyunk. A srácok elhívtak a bulira pár csajt is, ne csak pasik legyünk. Hogy nézne már ki?

És akkor egy kacajra lettem figyelmes. A hang irányába fordítottam a fejem, és a szívem hirtelen nagyot dobbant. Ott állt egy gyönyörű, barna hajú lány, akinek csilingelő volt a kacaja és édes a mosolya. A szellő lágyan borzolta hullámos haját a szürkületben. A többi lánnyal valamin nagyon nevetgéltek, és én csak bámultam őket szemrebbenés nélkül.

– Roberto, van söröd, vagy hozzak neked is? – kiabált oda Giovanni, kibillentve az elmélkedésemből.

– Őőő, van, igen – mutattam felé a sörömet. – Figyelj csak! Ki az a hosszú barna hajú lány, az a nagyon szép arcú?

– Adriana Bernardi. Emlékszel, az ő kishúga fulladt meg a medencéjükben.

– Jézusom, tényleg, már emlékszem. Nem mutatnál be neki? – kérdeztem óvatosan, mire Giovanni sejtelmesen rám mosolygott.

– Bemutatni, mi? Hát persze, gyere velem – intett a kezével, majd elindultunk a lányok irányába.

Ahogyan közeledtünk, minden egyes lépésnél hevesebben kalimpált a szívem és kivert a víz. Mi a franc történik velem? Aztán mikor odaértünk, Adriana rám nézett. Gyönyörű zöld szeme csak úgy csillogott az esti fényekben. Annyira letaglózott ez a látvány, hogy meg sem tudtam szólalni.

– Lányok, aki esetleg nem ismerné jó barátomat, szeretném bemutatni. Ő itt Roberto Lombardi. Nemrég tért vissza külföldről, egyelőre Bardolinóban marad és itt folytatja tovább a tanulmányait – mesélte lelkendezve Giovanni. – Jól mondom, barátom?

Enyhén bólintottam válasz gyanánt.

– Szia, Roberto! – A gyönyörű szemű lány egyszer csak hozzám lépett, és felém nyújtotta a kezét. – Adriana vagyok. Örülök, hogy megismertelek, illetve, hogy újra találkoztunk, mert úgy rémlik, gyerekkorunkban már ismertük egymást, nem igaz? – kacsintott, majd kuncogott egyet, és én csak álltam ott meredten, meg sem bírtam szólalni. Ezt ő észrevehette, mert folytatta tovább a mondandóját:

– Tudod, hallottuk a lányokkal, hogy visszajöttél, és jó, hogy itt vagy. – Egy kis szünetet tartott, majd ismét folytatta: – Hát nem vagy egy szószátyár gyerek! Mit szólnál hozzá, ha innánk valamit?

– Az nagyon jó lenne – nyögtem ki gyorsan, majd újra elnémultam. Mosolyogva belém karolt, majd elindultunk a piás asztal felé, ahol mindenféle ital volt. Mindenki hozott valamit, amit éppen otthon talált. A söröm közben kifogyott, így bontottam egy újat magamnak, Adrianának pedig rozé bort töltöttem egy műanyag pohárba.

– Nincs kedved kicsit sétálni a parton? – kérdeztem tőle váratlanul, magamat is meglepve. Válaszként rám mosolygott, és bólintott egyet. Zöld szemei teljesen megbabonáztak. Legszívesebben most rögtön felkaptam és megcsókoltam volna.

– Egyébként mit is tanulsz, Roberto? – kérdezte kedvesen. Oh, még a hangjától is megőrülök, úgy érzem!

– Szakács szeretnék lenni, méghozzá a legjobb – feleltem vigyorogva. – Mit szólnál, ha főznék majd neked valamikor valamit? Mi a kedvenc ételed?

– Oh, kérem, ez aztán a burkolt randira hívás, vagy tévedek? – Felnevetett. – Egyébként a carbonara – mondta, majd a szabadon lévő kezével belém bokszolt.

– Baj lenne, ha elhívnálak? – kérdeztem zavartan, majd megtorpantam, és komolyan néztem rá.

– Nem, Roberto, egyáltalán nem baj – suttogta. Kivettem a kezéből a poharat, és leraktam egy pad elé a sörömmel együtt. Gyengéden megsimogattam az arcát, és lágyan megcsókoltam. Nem tiltakozott. Úgy éreztem, egy villám hasított belém. A csók után mélyen egymás szemébe néztünk, majd még nagyobb hévvel folytattuk. Vadul kerestük egymás nyelvét, közben keményen a hajamba túrt és én az övébe. Majd váratlanul eltávolodott.

– Roberto, várj, lassíts, kérlek, nem kapok levegőt! – suttogta halkan, majd a fejét a mellkasomba fúrta, s éreztem, ahogyan a teste megremeg. Vajon ugyanazt érzi, amit én – nála is jött egy villámcsapás? Finoman simogattam a hátát, és szorosan magamhoz húztam. Majd eltoltam magamtól, és belenéztem a szép smaragdzöld szemébe.

– Nem tehetek róla, Adriana, de muszáj téged tovább csókolnom – majd választ sem várva folytattuk, közben leültünk a padra és olyan vadul csókolóztunk, hogy szinte érezni lehetett, ahogy a lelkeink átölelik egymást. Néha-néha szünetet tartottunk, de akkor is csak néztük egymást mosolyogva, szótlanul.

– Megígéred, hogy holnap is találkozunk itt este? – kérdeztem a fülébe suttogva. – Itt foglak várni este hatkor.

– Már alig várom, Roberto – felelte lágyan, és forrón megcsókolta az arcomat, aztán újból heves csókolózásba kezdtünk.

– Azt hiszem, meg kellene innunk az italainkat, mielőtt megmelegszik, nem gondolod? – kacsintottam rá vigyorogva, mire belefészkelte magát az ölelésembe és koccintottunk. – Igyunk ránk, mit szólsz? – néztem mélyen a szemébe. El tudtam volna veszni ezekben a zöld szemekben.

– Igyunk ránk – emelte poharát –, de akkor fenékig ám, különben nem ér az egész. – Nagyot nevetett, majd lehúzta a nagy pohár bort.

– Hát jó, végül is igazad van – válaszoltam megadóan, majd fogtam a sörömet, ami még félig teli volt, és lehúztam.

Miután kiittunk mindent, egymás arcát simogattuk, és vizsgáltuk a másik vonalait, szeme formáját, homlokát, szemöldöke ívét. Közben egy-egy csókot váltottunk egymással.

– Adriana, azt hiszem, hogy a mai nappal megváltozott az életem végérvényesen. Valami hihetetlen, hogy találkoztunk.

– Mától indul az életem, Roberto, az ég küldött hozzám – felelte, majd ismét csókolózni kezdtünk.

Késő éjszaka volt már, mikor hazakísértem. A buliból a többiek nem kerestek minket, amit mi egyáltalán nem bántunk. Aznap éjjel róla álmodtam, és másnap reggel vele ébredtem. A szívem szaporán vert, és újra a percet vártam, hogy végre meglássam őt.

3. Adriana

2000 szeptember

Annak ellenére, hogy az éjszaka közepén sikerült hazapottyannom, már hajnalban kidobott az ágy. Első gondolatom egyből Roberto volt. Te jó ég, mi történt velem? Mikor megláttam őt, még a lélegzetem is elállt. Annyira zavarban voltam, hogy egyből elé ugrottam bemutatkozni, és beszélgetni akartam vele. Azok a gyönyörű mélykék szemek! Istenem, azt hiszem elvesztem, és amikor megcsókolt, mintha a villám hasított volna belém, annyira csodálatos volt.

Ránéztem a telefonomra, és megdöbbentem. Jézusom, még csak hajnali öt óra van! Nagyot fújtam, és fordultam egyet az ágyban az ablak felé. A nap hajnali pírja óvatosan lopódzott be az ablakomon.

– Még a telefonszámomat sem tudja – suttogtam magam elé. Azt mondta, este hatkor ott vár a tóparton, ahol este is voltunk. És mi van, ha nem jön el? Á, azt nem hiszem… vagy mégis? Abban biztos voltam, hogy én ott leszek. Felveszem a legszebb virágos ruhámat, amit a nyári zsebpénzemből vettem.

Próbáltam az agyamban végigpörgetni a tegnapi nap eseményeit. A bemutatkozástól a búcsúzásig. Minden egyes percét élvezet volt újra átélnem, és megállapítottam, hogy ő hasonlóképp van velem, mint ahogyan én vele. Ez nem is lehet másként! Ha mégsem jön el, annak biztos nyomós oka lesz, nem pedig az, hogy nem is akart.

Jaj, tiszta hülye vagyok! Este hatig be is golyózok, ha ezen agyalok továbbra is. Nyolc óráig forgolódtam az ágyban, majd úgy döntöttem, elmegyek futni: megpróbálom levezetni a feszültséget, amely szétfeszít teljesen. A szokásosnál is gyorsabban futottam le a megszokott útvonalamat, majd beálltam a forró zuhany alá. Annyira elernyedtem, hogy visszabújtam az ágyba pihenni. Anyám ordibálására ébredtem fel, hogy dél van, mit heverészek, és mégis mit képzelek magamról, valamint a szokásos többi megszokott ostobaság. A húgom halála óta beszélnek így velem. Igazából már nem is érdekelt, mit magyaráznak. Tanultam rendesen, a zsebpénzemet pedig megoldottam diákmunkákból. Nem szorultam rájuk egyáltalán. A szeretetüket nem kaphattam meg, a többiből nem kértem.

A délután mégis hamarabb eltelt, mint számítottam rá, és azon kaptam magamat, hogy készülődnöm kell, mert már délután öt óra van. Túlságosan elfoglaltam magamat a naplóm írásával. Nagyon izgatott voltam, hevesen vert a szívem és nyirkos volt a tenyerem. Kinyitottam a gardróbomat és elővettem a legszebb nyári ruhámat, ami fölé egy farmerkabátot terveztem húzni, mert az esték azért már hűvösek voltak szeptemberben. Felöltöztem, majd felhúztam a kényelmes sneakerem a ruhához. Tettem egy enyhe sminket, és még egyszer megnéztem magamat a tükörben. Tetszett a tükörkép, amely visszanézett rám, így elindultam.

Útközben többször is az órámra tekintettem – attól féltem, hogy elkések. Aztán megkönnyebbülve állapítottam meg, hogy teljesen időben vagyok, sőt, ha ilyen tempóban haladok, még előbb odaérek, mint az udvarlóm, vagy kicsodám. Nagyot sóhajtva haladtam tovább, szívem minden egyes lépésnél nagyot dobbant, és egyszer csak megláttam őt messziről. Ott állt egy farmerban és ingben a parton, és egy csokor virágot tartott a kezében. Édes istenem, hát igaz, ezt el sem hiszem! Gyomromban ezernyi pillangó kelt útnak, és testem a boldogságtól megremegett: legszívesebben a nyakába ugrottam volna, de nem akartam ennyire egyértelmű lenni, kitárulkozni. Mikor közelebb értem, mosolyogva integetett felém, és én viszont vissza. Mégiscsak megszaporáztam a lépteimet, hogy előbb a karjaiban legyek. Boldogan öleltem át, majd megcsókoltuk egymást hosszan, forrón, szenvedélyesen.

– Szervusz, Adriana – üdvözölt kedvesen. – Azt hittem, már sosem lesz este hat óra. – Nagyot nevetett. – Ez pedig a tiéd. Remélem, szereted a tulipánokat.

– Oh, Roberto, ezek a kedvenceim, köszönöm! – Kivettem a kezéből a színes csokrot, és a padra tettem. – Mit csináljunk?

– Igazából nem terveztem semmit, mert nem tudom, mit szeretnél. Esetleg ehetünk valamit, ha gondolod, vagy sétáljunk egyet?

– Nem vagyok éhes, de édes vagy. Inkább sétáljunk, ha nem gond. Vagy ennél inkább? – Nagy zavaromban csak hadarva és dadogva tudtam beszélni.

– Sétáljuk egyet, aztán jöjjünk ide vissza. Mit szólsz? – Huncutul rám mosolygott, majd megcsókolt.

– Jó terv – feleltem, majd megfogtuk egymás kezét és elindultunk a part mentén.

Útközben egyaránt beszélgettünk szép, és persze rossz dolgokról is. Az volt az érzésem, hogy én teljesen fülig beleszerettem ebbe a srácba, nem tudtam róla nem levenni a szememet. Ő is hasonlóképpen volt: néha el-elpirult, majd közben megálltunk csodálni a panorámát vagy egymást csókoltuk. Csodálatos volt minden egyes perc, amit vele tölthettem, legszívesebben megállítottam volna az időt.

Jó sokat sétáltunk már, mire visszaértünk a találkozási helyünkhöz és egy kicsit megpihentünk a padon. Két karja közé vont, és fejét a hajamba fúrta. Megborzongtam minden egyes simogatásától, minden egyes leheletét éreztem magamon. Nem bírtam ellenállni, muszáj volt megcsókolnom őt. Ő úgyszintén hevesen visszacsókolt, szenvedélyesen ölelt engem. Vadul beletúrtam a sűrű fekete hajába, és éreztem, hogy ajkai áttérnek a nyakamra és gyengéden csókolgatja a fülem tövét. Aztán hirtelen észhez tértem: mégsem fekhetek le szűzen egy fiúval az első vagy a második randinkon tizenhat évesen! Finoman eltoltam magamtól.

– Roberto – kezdtem zihálva –, ne haragudj, én még nem… ez túl gyors nekem.

– Adriana, ne haragudj – vágott a szavamba; alig tért magához, látszott rajta –, nem akartam semmi többet, tényleg, csak hát tudod, annyira vonzol, mint egy mágnes, muszáj, hogy érintselek téged, érted?

– Mágnes? – Elnevettem magamat, de láttam rajta, kicsit megsértődött ezen. – Ha én mágnes vagyok, akkor te is az vagy. Én leszek a piros, te pedig a kék, mit szólsz? – kacsintottam. A sértődöttsége elszállt, két kezébe fogta arcomat, és egy hatalmas csókot nyomott a számra, majd felpattant.

– Na, most jött el a pillanat, hogy együnk, Adriana, mert elszívtad a kalóriámat és muszáj ennem – nyújtotta felém a jobb kezét, és felhúzott a padról.

– Én szívtam el a te kalóriádat? Végül is a te ötleted volt, hogy sétáljunk, amiből jó pár kilométer lett. Egyébként én is megéheztem. Hová viszel?

– Az éttermünkbe. Mit szólnál, ha csinálnék magunknak egy carbonarát? Azt mondtad, az a kedvenced, igaz? Egyébként nekem is az egyik kedvencem. – Édesen rám mosolygott, és boldog voltam, hogy emlékezett rá, mit is mondtam. Bólintottam, és kézen fogva, boldogan elindultunk a Lombardi étterem felé, ami szintén a parton volt, csak egy kicsit arrébb.

4. Roberto

2000 karácsonya

A júniusi találkozásunk óta minden egyes napot együtt töltöttünk Adrianával. Suli után mindig együtt tanultunk, és hétvégenként sülve-főve együtt voltunk, illetve nálunk dolgozott diákként. Az időnk nagy részében így is együtt lehettünk, és aztán nálunk is aludt hétvégenként. Imádtam ezt a lányt, majdnem nőt, akit első látásra egy életre megszerettem. Nemrégen megvallottuk egymásnak, mennyire szeretjük egymást. Boldogabb már nem is lehetnék. Most, hogy eljött a karácsony, áthívtam magunkhoz vacsorára, mert tudtam, hogy náluk zordak a körülmények.

Egyetlenegy problémám volt, mégpedig az, hogy a férfiasságom minden egyes nap az eget verte, de eddig még nem kapott megnyugvást őáltala. Igaz, nem is nagyon mertem próbálkozni, csak egy-két ilyen eset volt, de ilyenkor Adriana finoman leállított, és elnézést kért, hogy ő erre még nem készült fel. Rendben, én megértettem ez idáig, de most már előhozakodom neki valahogyan a témával. Nem mintha én nagy szakértő lennék, de minden porcikám őt kívánja, beleőrülök. Ezt meg kell, hogy értse, és ha úgy érez, mint én, akkor már ő is az őrület határán van.

Annyira belemerültem a gondolataimba, hogy alig vettem észre a kopogtatást az ajtómon, ami azután már nyílt is. Adriana lépett be a szobába sugárzó mosollyal, és egyből a nyakamba ugrott. Körbecsókolta az egész fejemet, majd visszaugrott a földre.

– Hej, babám, boldog karácsonyt! – mondtam, és újra megcsókoltam. – Nagyon csinos vagy, mint mindig.

– Boldog első karácsonyt nekünk, édesem – válaszoltak és ismét megcsókolt.

– A szüleim mindjárt készen vannak a vacsival. Igaz, nem carbonara lesz, de ha jól tudom, a halakat is imádod.

– Így van; mint minden olasz, imádjuk a tengeri herkentyűket. És még tudod, mit imádok én nagyon? Hát téged, Roberto. És úgy gondoltam, eljött az idő végre, hogy megegyelek vacsora után desszertnek. – Hangosan felkacagott, mert én valósággal lefagytam a mondandója hallatán. Hogy mit akar? Aztán elkomorodott, gyengéden átkarolta a vállamat és mélyen a szemembe nézett. – Akarom, Roberto, minden porcikám érted kiált. Nos, mit gondolsz?

– Oh, édesem! – Csak ennyit bírtam kinyögni, és már le is döntöttem az ágyra. Teljes testemmel ráfeküdtem. Vadul csókolni kezdtem az ajkát, majd a nyakát, és egészen a melléig jutottam, mikor anyám kiabálását hallottuk meg, hogy „kész a vacsora”. Szétrebbentünk, és kellett pár pillanat, hogy visszanyerjük a lélekjelenlétünket, de a mosoly nem fagyott le az arcunkról. Adriana szorosan átölelt, majd a fülembe súgta:

– Majd a vacsi után desszertnek, tudod?

Egymásra néztünk, és abban a pillantásban minden benne volt. A szerelem tüze; a vágy, amiben már mind a ketten el akartunk hamvadni, és a tisztelet, amit egymás irányába folyamatosan megadtunk.

Komolyan és összeszedetten lesétáltunk a földszintre, ahol az étkező volt. A szüleim szerencsére szerették Adrianát, és kedvesen viselkedtek vele. Gondolom azért is, mert tudták, hogy nagyon szeretjük egymást. Vacsora alatt sokat beszélgettünk, és Adriana minden fogásból evett egy keveset, de mikor a desszerthez érkeztünk, elpirult és összemosolyogtunk, majd finoman elutasítottuk anyám finom tiramisuját azzal az indokkal, hogy majd holnap megkóstoljuk, mert most dugig ettük magunkat.

Vacsora után segítettünk rendet tenni és elpakolni, mert mind a ketten már az igazi „desszertre” vágytunk. Miután a szüleim visszavonultak, mi is felvonultunk a szobámba. Belemarkoltam Adriana kezébe, ő viszonozta a szorításomat, majd szépen lassan elkezdtünk vetkőzni egymással szemben. Mind a ketten egy-egy ruhadarabot dobtunk a földre, majd lefeküdtünk pucéran egymás mellé az ágyra. Remegtünk az izgalomtól és a félelemtől egyaránt. Simogattuk és csókoltuk egymást folyamatosan.

– Biztos, hogy akarod? – kérdeztem váratlanul rekedt hangon, miközben a haját simogattam.

– Akarlak, Roberto, szerelmem – felelte suttogva, majd vadul megcsókolt és magára húzott. Fogalmam sem volt, mit kell csinálnom, így fogtam a gumit és felhúztam a kőkemény farkamra. Adriana szemei egy pillanatra kikerekedtek a látványtól, mivel nem kis műszerrel rendelkeztem.

– Finom leszek, ígérem – súgtam a fülébe, ő pedig válaszként enyhén a hátamba markolt. Szép lassan próbáltam belé csúsztatni a farkamat, és meglepő mód, egy kis sikolyt leszámítva, könnyen ment. Mélyen egymás szemébe néztünk: immár benne voltam tövig. Szép lassú mozdulatokkal indultam, és magam is meglepődtem, hogy milyen hamar rákaptam a mikéntjére a dolognak. Éreztem, hogy mindjárt el is durranok. Nekem is ez volt életem első „igazi” szeretkezése.

– Adriana, nem fáj? – kérdeztem halkan, de csak húzott magához és forgatta a fejét. – Mindjárt elmegyek, úgy érzem, vagy nem tudom… – De mire kimondtam volna az utolsó szót is, elélveztem, és elég hangos nyögést adtam ki magamból. Még a szemem világa is mintha elment volna egy pillanatra. Kirántottam a farkam és megállapítottam, hogy a gumi nem szakadt el. Egy-két csepp fakadt jött Adrianából, amit az alá rakott törülköző fel is fogott. Mosolygott. Talán nincs nagy baj – gondoltam magamban. Miután elrendeztem magamat, mellé bújtam.

– Mondj valamit, kérlek! – néztem rá aggódó tekintettel.

– Csodálatos volt, Roberto, olyan, amilyennek képzeltem. Nem is fájt annyira; biztos azért, mert annyira akartalak, szerelmem. – Megcsókolt, majd belefúrta magát a mellkasomba.

Nekem több sem kellett, jó szorosan magamhoz szorítottam. Boldog voltam, és ezek szerint nem voltam nagyon béna sem. A hátát cirógattam, Adriana pedig a mellkasomat csókolgatta. A farkam éledezni kezdett, és én a hátára görgettem a lányt. Szépen lassan végigcsókoltam az egész testét, a nyakától a mellein át a köldökéig. Hatalmasakat nyögött, majd bedugtam az ujjaimat a hüvelyébe. Nagyon nedves volt és forró. A farkam kőoszloppá merevedett. Megnyaltam a csiklóját, és ő hangosan felkiáltott. Aztán egy párnát kapott hirtelen az arca elé, és én folytattam tovább a kényeztetést. Hangosan elélvezett, és éreztem, hogy a kezével húz magára. Tehát nem volt neki elég. Gyorsan gumit húztam a péniszemre, és most már bátrabban belenyomtam magam.

– Szólj, ha fáj! – suttogtam a fülébe, de válaszként csak halk nyögéseket kaptam. Teljesen összepasszoltunk, és én heves mozdulatokkal döfködtem. Csodálatos volt benne lenni, és a szeretett nővel együtt élvezni.

5. Adriana

2000 karácsonya

Azt hittem, elájulok. Nem gondoltam volna, hogy ez ennyire jó lesz. Minden egyes porcikám remegett. Roberto úgy mozgott bennem, mintha már évek óta ezt csinálta volna. Minden egyes pillanatban azt hittem, elélvezek, de éreztem, hogy már nincs sok hátra. Keményen dugott és nagyon jól csinálta. Hirtelen kihúzta magát belőlem, és felült. Nekidőlt az ágy háttámlájának, engem pedig magára ültetett. Azt a mindenit! Először szépen lassan fel és le mozogtam rajta, majd rákaptunk a ritmusra és vadabb fokozatra kapcsoltunk. Farka teljesen kitöltött engem. Nem kellett sok, és jött a robbanás.

– Roberto, most jövök! – ordítottam egy hatalmasat a nyakába, ahová befúrtam a fejemet, majd éreztem, hogy a hátamba markol, egy hatalmasat nyög és megremeg.

Mind a ketten ziháltunk, majd egy kis idő után finoman lemásztam róla és megcsókoltam. Egész testemben remegtem a gyönyörtől. Roberto leszabta magáról a gumit, majd mellém kuporodott. Szorosan átöleltük egymást.

– Ez csodálatos volt, édesem – mondtam, majd megcsókolta a fejem búbját. – Legszívesebben megállítanám az időt, hogy örökre így maradhassunk, ebben a földöntúli boldogságban.

– Megígérem, Adriana, szerelmem, hogy soha nem válunk szét. A feleségem leszel, és boldogan élünk, amíg meg nem halunk. Mit szólsz?

Édesen rám mosolygott, és megcsókolt.

– Akár már most is igent mondanék, Roberto – feleltem, és átöleltem a derekánál. – Szeretlek, és te vagy a legszebb karácsonyi ajándékom. Ugye semmi nem állhat közénk? Nem veszíthetjük el egymást, az nem történhet meg.

– Hej, Adriana – kedvesen kézbe fogta az arcomat, és megcsókolt –, senki nem választhat el minket, érted? Ezt a szerelmet semmi sem teheti tönkre. Első pillantásra beléd szerettem, és egy élet is kevés lenne, hogy elfelejtselek. Szóval, ha csak rám nem unsz, együtt leszünk, amíg világ a világ. Már mondtam: a feleségem leszel, pottyantasz pár gyerkőcöt és boldogan élünk.

– Roberto, annyira szeretlek! – A nyakába ugrottam és szorosan átöleltem, aztán éreztem, hogy lent ismét keményedni kezdett, szóval úgy döntöttem, most én fogom őt kényeztetni. Egy határozott mozdulattal a paplan alatt voltam és bekaptam a farkát. Finoman nyalogatni kezdtem, mire ő belemarkolt a hajamba és megszorította. Felpillantottam és láttam, hogy élvezi, ezért gyorsítottam a tempón. Keményen szoptam a farkát, majd ismét lelassítottam. Hangosan felnyögött.

– Adriana, baszki, mindjárt elmegyek, baszki, mindjárt! – Pár pillanat múlva elernyedt, és a számba ürítette a farka tartalmát. Egy határozott mozdulattal lenyeltem, őt is és magamat is meglepve ezzel a mozdulattal.

– Azt hiszem, megmosom a számat. – Hangosan felnevettünk mind a ketten, majd eltűntem a mosdóban.

Miután végeztem, Roberto bealudt az ágyban – gondolom, elfáradt. Kiszívtam az energiáját. Boldogan mellé feküdtem, és csak néztem őt csendesen. Istenem, de szeretem! Megsimogattam az arcát, mire ő kinyitotta a szemét és lejjebb csúszott az ágyon. Mosolygott rám, és szorosan átölelt.

– Szeretlek, Adriana, mindennél jobban szeretlek téged – mondta, majd megcsókolt.

– Szeretlek, Roberto, a legjobban a világon. Annyira szeretlek, hogy ennél jobban már nem is lehet.

Megsimogatta az arcomat.

– Tudod, mondtuk, hogy ne vegyünk egymásnak semmit, de én mégis vettem neked valamit…

– Hékás, ez nem ér! – vágtam bele a szavába. – Most hogy néz az ki, hogy te adsz nekem és én semmit nem adok?

– A szerelmedet adod nekem, ez bőven elég, kedvesem – felelte, majd előkapott egy kis dobozt. – Ez az én szerelmem jelképe.

Elvettem tőle a dobozt, és izgatottan bontottam ki. Egy kis, szívecske formájú fülbevaló volt benne. Annyira megörültem, hogy egyből a nyakába ugrottam.

– Mindig hordani fogom – súgtam a fülébe.

– Mit szólnál, ha filmeznénk egyet? – kérdezte váratlanul. – És hozzunk valami harapnivalót a konyháról. Éhen halok.

– Ez jó ötlet, mert én is – feleltem, majd lesiettünk a konyhába és csináltunk pár szendvicset magunknak.

– Valami karácsonyi filmet nézzünk – javasoltam, és mind a ketten úgy döntöttünk, hogy megnézzük a Polar Express mesét. Közben az összes szendvicset befaltuk. Olyan éhesek voltunk, mintha egész nap nem ettünk volna semmit sem. „Ledolgoztuk” a kalóriákat.

Másnap reggel mind a ketten álmosan ébredtünk. Egész éjjel egymást öleltük, úgy aludtunk el. Roberto reggelit hozott az ágyba, és a tálcára tett nekem egy szál rózsát is. Köszönetképp megcsókoltam. Megfogtam a villát és egy falat rántottát toltam a szájába, majd ő az enyémbe. Két falat között kötelező csókot váltottunk egymással.

– Mit szólnál hozzá, ha sétálnánk egyet reggeli után? – kérdeztem.

– Azt hiszem, az jól fog esni mindkettőnknek – felelte.

Megettünk mindent a tálcáról, majd felöltöztünk, a fülembe dugtam az új, szívecskés fülbevalóimat, és elindultunk a tópart irányába. Kéz a kézben, boldog szerelmespárként bandukoltunk. A város szinte kihalt, alig láttunk pár embert az utunk során.

– Nézd, esik a hó! – kiáltottam el magam meglepetésemben. – De jó, imádom, ha karácsonykor esik a hó.

– Én is nagyon szeretem, és tudod, még mit szeretek? Téged – felelte Roberto. Váratlanul felkapott és megpörgetett.

Nagy sokára kiértünk a partra, s ahhoz a padhoz mentünk, ahol először csókolóztunk. Roberto váratlanul előkapta a bicskáját és elkezdte a padot kaparni.

– Te meg mit csinálsz? – kérdeztem elképedten.

– Mindjárt meglátod – mondta, majd kacsintott egyet. Miután végzett, rám vigyorgott és boldogan szólalt meg. – Nézd! – mutatott rá a remekművére.

Roberto egy kis szívecskét rajzolt a padra, és belevéste a monogramjainkat. A szívecske alatt az alábbi felirattal: „per sempre”. Annyira meghatódtam, hogy könnyezni kezdtem. Boldogan átöleltem, és forrón megcsókoltuk egymást.

– Örökké, Adriana – suttogta –, örökké szeretni foglak.

– Én pedig téged, Roberto, örökké – feleltem neki boldogan.

6. Roberto

2002 júniusa

Az suli végét ünnepeltük pár osztálytárssal Matteo barátom hétvégi családi házában, fent a hegyek között. Csak magunk voltunk egy nagyon jól eldugott helyen. A közelben nem volt más hétvégi ház, sem más szomszéd, csak egy túraútvonal ment el nem messze az épület mellett, ahol néha feltűnt egy-két természetjáró. Nagyon jó hangulatban indult az este, mindenki boldog volt, hogy letettük a vizsgáinkat a sok nehézség után. Tábortüzet raktunk és szalonnát sütöttünk. A nap már lenyugvóban volt a hegyek mögött, kezdett beesteledni.

Apámmal már megbeszéltem a jövőmet, hogy a családi éttermünkben maradok, ahol főszakács leszek. Mindig is ez volt az álmom, hogy finom ételeket alkossak. A főzésen kívül már csak egy szerelmem volt, akibe első látásra beleszerettem: Adriana. Mindennél jobban szerettem őt, és már megálmodtam a közös jövőnket. Már alig vártam, hogy nekikezdjünk az előttünk álló hosszú, boldog utazásnak. Azt terveztük, hogy együtt fogjuk felvirágoztatni az éttermet, aztán persze idővel potyognának sorban a gyerekeink.

Hamarosan Matteo sétált oda hozzánk nagy vigyorogva, matt részegen, kért egy cigit, és az üveget, amiből a piát ittuk. Matteo nem volt mintadiák, de valahogy átrugdosták a vizsgákon. Nem mondanám, hogy a legjobb barátom volt, de jó havernak számított. Mélyet szívott a kezében lévő cigiből, és csak bámult rám diadalittasan. Én közben Giovannival beszélgettem, aki lelkesen mesélt jövőbeli terveiről. Azt tervezte, hogy beáll hivatásos katonának; mindig is érdeklődött a pirotechnika iránt és szerette a fegyvereket. Matteo közben a lányok táborához sétált, Adriana és a legjobb barátnője, Leona közé lépett, és átölelte Adrianát a vállánál. Megdöbbenve néztem őket. Persze Adriana is ivott már, de egyáltalán nem tiltakozott az ölelés ellen. Aztán nem bírtam tovább, és odamentem hozzájuk.

– Matteo, ezt mégis hogy képzeled? – kérdeztem idegesen, és lelöktem a kezét Adriana válláról.

– Roberto, drága barátom, csigavér, ne sajátítsd már ki Adrianát, én is szeretnék belőle egy kis falatot – mondta, majd meghúzta az üveget, én pedig meredten Adrianára néztem.

– Miket beszélsz, Matteo, normális vagy? – nézett rá tátott szájjal Adriana.

– Miket beszél Matteo, Adriana? – néztem rá dühösen.

– Azt mondom, hogy megdugtam a csajodat, Robertókám, nem is egyszer. Nem igaz, Adriana? Ne tagadd! – ömlengett hangosan.

– Hazudsz, te gyáva féreg! – ordítottam, majd egyből ütlegelni kezdtem a fejét. A lányok mind egyszerre sikítottak fel. Matteo összeszedte magát és ő is benyomott nekem egy jobbhorgot, amitől megszédültem és elestem. Matteo rám vetette magát, és a földön folytattuk a verekedést. Közben Giovanni rohant oda hozzánk, hogy szétszedjen minket. Üvöltözött Matteóval, hogy hagyja már abba. Nagy nehezen leszedte rólam, így szédülten igaz, de fel tudtam tápászkodni. Matteo a kezével mutatta, hogy megnyugodott, de én nem tudtam megnyugodni; izzott a szemem a haragtól és egyre csak azt üvöltötte az agyam, hogy Adriana megcsalt. A következő pillanatban hatalmas lendülettel vetettem rá magam Matteóra. Mivel én is sokat ittam már, nem tudtam tiszta fejjel gondolkodni és a találataim sem voltak pontosak. Giovanni megint megpróbált minket szétszedni.

– Srácok, az isten szerelmére, szedjétek már össze magatokat, beszéljétek meg higgadtan!

Kár volt bármit is mondania, mi ketten bunyóztunk tovább. Matteo ismét mutatta, hogy elég volt, arrébb vánszorgott, kikapta a whiskey-s üveget az egyik srác kezéből és jól meghúzta, majd visszaadta az illetőnek. Megremegtem a dühtől, úgy éreztem, felrobbanok. Nem úszhatja meg ennyivel – gondoltam magamban, és újra rátámadtam.

Matteo figyelme lankadt, és csak az utolsó pillanatban vette észre a felé sújtó öklömet. Megtántorodott, elvesztette az egyensúlyát és hanyatt vágódott, de megcsúszott a meredek, sáros lankán és tovább zuhant le a mélybe. Leona hatalmasat sikoltott a sötétségbe. Ijedten a hasadék széléhez futottunk és csak annyit láttunk, hogy Matteo mozdulatlanul fekszik. Nem tudtuk, milyen mély is lehet a hasadék, amibe belezuhant. Őrült módjára elkezdtünk lefelé szaladni mindannyian, az út mentén haladva. Fejem lüktetett, szívem vadul vert, aztán egyszer csak mellé értünk. Az elénk táruló látvány horrorisztikus volt. Ömlött a fejéből a vér, a szemei kikerekedtek, és a tekintete üveges volt. Mindenki zavartan nézett a mellette állóra, majd a mozdulatlan testre.

Lélegzet-visszafojtva álltam az élettelennek tűnő test felett. Giovanni barátom, aki közvetlenül mellettem állt és próbálta a verekedést leállítani, egyszerre a telefonja után kapott, szinte megtébolyulva ordibált a készülékbe a mentősöknek, de már nem volt értelme.

Matteo Moretti élettelen teste feküdt előttünk. A mentő hamar kiért, a rendőrséggel együtt. A mentősök már csak a halál beálltát tudták megállapítani, és hívták a halottkémet. Az események gyorsan peregtek körülöttem, de én csak álltam ott megbénultan és néztem, ahogy letakarják Matteo halott testét. Két rendőr sétált oda hozzám, elmondták a jogaimat, miközben kattant a bilincs a csuklómon. Sajgott a kezem a bilincs szorítása alatt, de a lelkem és szívem ezerszer jobban fájt. Elárultak engem, megcsaltak. Akit barátomnak hittem és akit az életemnél is jobban szerettem, hátba támadt. Mintha az egész eddigi életem egy hazugság lett volna, és amit most tettem… azzal vége az életemnek. A düh, ami hirtelen elöntötte a fejemet, tragédiához vezetett.

Leültettek a kihallgatószobába, és magamra hagytak egyedül a fájdalmammal. Kezemmel eltakartam arcom, mintha így feledhetném a történteket. Úgy éreztem, teljesen össze vagyok zavarodva. Nem tudom, mennyi idő telt el, mire újra kinyílt az ajtó és belépett az üggyel megbízott öltönyös nyomozó, egy poharas kávéval a kezében. Csöndesen leült velem szemben, pár darab papírt tett maga elé az asztalra, majd fürkésző tekintetével végigmért.

– Marco Marchetti főnyomozó vagyok a gyilkosságiaktól. Tudom, hogy tudod, de hivatalosan is be kell mutatkoznom. Szeretném közölni, hogy a kihallgatás felvételre kerül, jogodban áll a vallomástételt megtagadni, illetve ügyvédet fogadni. Ha nem tudsz fogadni, kirendelnek magad melléd egyet. Érthető voltam?

Egy kis szünetet tartott, míg némán bólintottam.

– Nos, akkor kezdjük is a személyazonossággal. A neved Roberto Lombardi, született Bardolinóban 1983. április 5-én, jól mondom? – Rám sandított, mire én ismét némán bólintottam. – Nos, Roberto, kezdhetjük, amint megérkezik az ügyvéded…

– Nem muszáj megvárnunk – szakítottam meg a nyomozót, határozott hangom engem is meglepett –, elmondok mindent, nincs mit titkolnom, számtalan tanú van amúgy is, aki alátámaszthatja a vallomásomat. Szóval nincs értelme hazudnom.

– Rendben van, Roberto – nyugtázta az idős nyomozó –, akkor halljuk, mi is történt pontosan. Kérlek, próbálj pontosan visszaemlékezni, mert minden részlet fontos lehet, ne hagyj ki semmit. A te érdekedben mondom.

– Gyilkossággal fognak vádolni, ugye? – tört ki hirtelen belőlem a kérdés. A nyomozó nagyot sóhajtott, és megvakarta a füle tövét.

– Nézd, Roberto, őszinte leszek hozzád. Mindenki tudja, hogy baleset volt, de a tanúk szerint teljesen begőzöltél és akár tekinthetik hirtelen felindulásból elkövetett gyilkosságnak is. Ha az utóbbi lesz, akkor nagyon nagy szükséged lesz a jó ügyvédre. Ha az előbbi forgatókönyv szerint alakul, akkor könnyebben megúszod, de ezt előre megjósolni nem lehet. Enyhítő körülmény lehet a példás tanulmányi eredményed, illetve az is, hogy eddig nem kerültél összetűzésbe a rendőrséggel. Szóval kérlek, mondd el, mi történt.

– Rendben van – válaszoltam. – A vizsgákat ünnepeltük fent a hétvégi háznál, Matteóéknál. Persze mindenki ivott, és egyszer csak Matteo elkezdte ölelgetni Adrianát, a barátnőmet matt részegen, alig állt a lábán, aztán megvádolta, hogy megcsalt vele. Én erre persze begőzöltem, és mivel elég ocsmányul beszélt róla, nekiestem, de csak verekedtünk. Sötét is volt már, nem is láttam rendesen, csak visszaütöttem, és mikor leesett a hasadékba, egyszerre lerohantunk hozzá segíteni, de már nem volt mit tenni. Hiába hívtuk ki egyből a mentőket. Sajnos Giovanni barátom nem érzékelte a pulzust, ezért elkezdte újraéleszteni. Ezt addig folytatta, míg a mentősök meg nem érkeztek. – Egy kis szünetet tartottam, majd a nyomozó szemébe néztem. – A többit már tudjuk, nincs több mondanivalóm.

7. Roberto

2002 szeptember

Az ítélethirdetés után bilincsben vezettek ki egy különálló terembe, ahol várakoznom kellett a további utasításokra. Az elmém teljesen megsemmisült az ítélethozatal hallatán. Nyolc év letöltendő börtönre ítéltek hirtelen felindulásból elkövetett gyilkosság miatt, és jobb esetben öt év után szabadulhatok jó magaviseletért. Arcomat megbilincselt kezembe temettem, miután leültem a kijelölt helyre. Isten a tanúm, hogy én nem akartam gyilkolni, ez csak egy ártatlan baleset volt, de nem értette meg senki. Az ügyész sikeresen elérte a célját – Matteo egyik távoli rokona volt, mellesleg. Elhitette mindenkivel, hogy én kaptam a lehetőségen, és direkt lelöktem Matteót a hasadékba. Sajnos ez ellen már nem tehetek semmit sem, illetve az ügyvédem szerint fellebbezhetek, de engem már ez sem érdekelt. Valószínű, hogy csak megnyugtatásként mondta. Hamarosan nyílt az ajtó, és az ügyvédem lépett be rajta, aki mellesleg családunk jó barátja is volt. Nem néztem rá. Némán leült velem szemben, és láthatóan a gondolatait próbálta összeszedni. Megrendülve nézett maga elé a papírjait böngészve; úgy éreztem, maga sem tudja, mit kell most mondania. Igazából feleslegesek voltak a szavak. Engem várt a börtön, és ennyi, nem volt már mit tenni.

– Roberto – kezdte bátortalanul –, most a legfontosabb, hogy ne ess kétségbe. Pár hét múlva esedékes lesz, hogy benyújthatom a fellebbezést az ügyészségi hivatalnak, az alábbi papírokat kell kitöltened – tolt elém egy pár hivatalos iratot –, aláírod, és csak meg kell várnunk, hogy kitűzzék az új tárgyalás időpontját.

– Ne haragudjon, ügyvéd úr, de én nem töltök ki semmilyen papírt, úgysem érnénk vele semmit. – Hangom elhaló volt, mint akit már nem érdekel semmi sem. – Nem hiszem, hogy sikerrel járnánk.

– De Roberto, ha meg sem próbálod, leghamarabb öt év múlva szabadulhatsz legkorábban, ne dobd el a szabadságodat…

– Ez az utolsó szavam. Végül is miattam halt meg Matteo, elfogadom, hogy bűnhődnöm kell. Vállalom a tettem következményét.

Hirtelen két rendőr jelent meg az ajtóban, jelezvén, hogy lejárt a társalgási idő és ideje mennünk. Az ügyvéd ezt látván kapkodva gyűjtötte össze a kiterített dokumentumokat.

– Sajnálom, Roberto. Ha mégis meggondolnád magadat, tudod a számom – mondta, azzal elrakta az iratokat az aktatáskájába és viharosan távozott.

A börtönben az eligazító tiszt átvette a munkát a két rendőrtől, akik elkísértek. A formaságok elvégzése után kattant a zár a cellám ajtaján: immár csak ez a pár négyzetméter maradt meg számomra, és az emlékeim. Elhatároztam, hogy a lehető legjobbat hozom ki ebből a tragikus helyzetből. Így jelentkeztem munkára a helyi könyvtárba, ahonnan fizetést is kaptam és alkalmam volt a főzés tudományába még jobban belemélyedni. Mikor látogatási idő volt, a szüleim mindig eljöttek hozzám, bár sohasem bocsátották meg, hogy nem éltem a fellebbezés lehetőségével. Adriana egyszer jött el, nem sokkal a börtönbe jövetelem után, de én nem akartam őt látni. Utána annyit hallottam, hogy elhagyta Bardolinót. Nem lepődtem meg: a szüleivel való rossz kapcsolat nem tartotta itt, új életet kezdett. Elterveztem, ha egyszer innen kijutok, meg sem állok New Yorkig, ahol a legjobb szakácsiskolában tanulhatok meg minden fortélyt a legjobbaktól.

2007 szeptembere

Nagyon izgatott voltam, hogy vajon milyen híreket hoz nekem az ügyvédem. Vajon kiszabadulhatok és élhetem végre az életem, vagy még le kell töltenem a maradék büntetésemet. Mostanában ez a hír volt az egyetlen, aminek örülni tudtam. Sajnos anyám már jó pár hónapja nem tudott meglátogatni, mert nagyon beteg volt. Őszintén bíztam benne, hogy kiszabadulhatok és láthatom őt, még mielőtt a nem várt vég bekövetkezik. Fél éve körülbelül annak, hogy májrákkal diagnosztizálták. Jelenleg is kórházban van, és csak apámtól tudok híreket kapni az állapotáról. A látogatószoba ajtaja nagy zajjal kinyílott, és az ügyvédem lépett be rajta. Izgalmamban felugrottam a székről, amin ültem, de az ügyvéd arcát elnézve csakis jó híreket kaphattam.

– Roberto, nagyon jó hírt hoztam neked – kezdte, miközben kezet ráztunk. – Az ügyészség aláírta a papírjaidat. Holnaptól szabad ember vagy. Jó magaviseletedért elengedték a maradék három évet. Nagyon bíztam benne, hogy jól fognak alakulni a dolgok.

Elsírtam magam és nem tudtam megszólalni, csak boldogan megöleltem. Pár papírt dugott az orrom alá, hogy olvassam el és a lap alján az összeset írjam alá. Heves szívveréssel olvastam az iratokat, és minden papírt szépen aláírtam. A látogatószoba ajtaja ismét felzörrent, jelezve, hogy más is érkezett hozzám. Apám volt az, de az ügyvéddel ellentétben az ő arca már nem sápadt volt, mint legutóbb, hanem a szürke árnyalataiban játszott. Az ügyvéd illedelmesen felállt, hogy átadja a helyét apámnak. Én közben visszaadtam az összes papírt neki, és megköszöntem a segítségét. Apám szinte úgy rogyott le a felkínált székbe.

– Rendben van, Roberto – felelte az ügyvéd, és közben ellenőrizte a papírokat –, úgy nézem, rendben vagyunk, nem is zavarok tovább. Holnap reggel kilenc óra környékén jövök érted.

– Szóval kiszabadulsz, fiam? – kérdezte apám könnyeit nem szégyellve.

– Hát nem csodálatos, apám? Igen, holnap vége a rémálomnak – mondtam, és erősen megszorítottam a kezét, amire még jobban elkezdett sírni.

Az ügyvéd intett, hogy megy, amire fejbiccentéssel válaszoltam. Apám halkan zokogott, és fejét a kezünkre hajtotta. Pár perc telt így, el míg végül valamennyire képes volt rá, hogy összeszedje magát. Megtörölte szemeit, majd mély levegőt vett.

– El sem tudod hinni, hogy mennyire örülök ennek, fiam, hogy végre kiszabadulsz. Sok hosszú, nehéz év után. Az első dolog lesz holnap, hogy bemegyünk édesanyádhoz. Nagyon boldog lesz, hogy újra láthat téged. Őszinte leszek hozzád, fiam: sajnos anyád nagyon rossz állapotban van és fel kell készülnünk a legrosszabbra, bár Isten a tudója, hogy én erre nem vagyok képes – hajtotta le a fejét szomorúan.

– Apa, menj most haza és pihenj, kérlek. Holnap új nap és új élet virrad ránk, rendben? Most már minden rendben lesz, ne aggódj. Anyáért is mindent meg kell tennünk, ami még lehetséges, érted?

– Igen, fiam, értem, és igazad van. Most hazamegyek, reggel találkozunk. – Szorosan megöleltük egymást, majd távozott…

***

Másnap reggel, miután elhagytam a börtönt, a világ legboldogabb embere lettem. Tele voltam tervekkel, és csak a jövőmre koncentráltam. Huszonhárom éves vagyok, semmi nincs még veszve, előttem az egész élet. Hevesen dobogott a szívem, mikor leparkoltunk a kórház előtt és már szaladtam is be az épületbe, hogy minél előbb megláthassam rég nem látott, drága anyám. Az osztályra érkezve egyből a recepciós pulthoz futottam, és megszólítottam az ott álló nővért.

– Elnézést, kisasszony – kezdtem lihegve. – Maria Lombardihoz jöttem. A fia vagyok. Kérem, mondja meg, melyik a szobája?

– Még sohasem láttam önt itt azelőtt – válaszolta meglepetten, és végigmért.

– Ő a fiam, kisasszony – szólalt meg apám, mikor végre mellém ért.

– Elnézést, szólok a doktor úrnak – felelte a nővér, majd elviharzott.

– Miért az orvost hívja, apa? Menjünk, te tudod, melyik a szobája!

Elindultunk a folyosón, és hamarosan apám benyitott az egyik kórterembe, de az üres volt. Zavartan néztünk egymásra. Lehet, hogy elvitték valami vizsgálatra? – gondoltam magamban, mikor valaki köhintett a hátunk mögött. Egyből megfordultunk, és egy komoly arcú orvos állt előttünk.

– Elnézést, uram, hol van a feleségem? Elvitték valami vizsgálatra? – kérdezte apám az orvostól. – Ő itt a fiam – két kezét a vállamra helyezte –, eddig nem tudta az édesanyját látogatni egyéb dolgok miatt…

– Most szabadultam a börtönből – vettem át a szót, és kihúztam a hátamat –, és szeretném már látni az édesanyámat.

– Sajnálom, uraim, hogy rossz hírt kell közölnöm önökkel – kezdte halkan a mondandóját. Szívem összeszorult, és éreztem, hogy most rossz jön. – Maria ma hajnalban eltávozott tőlünk. Próbáltuk önt elérni, uram, de sikertelenül. Kérem, fogadják őszinte részvétemet!

Az őrület kitört mind a kettőnkön: mindkét kezemmel a hajamba téptem, apám kétrét görnyedt és leült egy székre, ami mellette volt, arcát kezébe temette. Én fel-alá jártam a szobában és nem akartam elhinni, hogy nem várt meg… Csak pár órán múlott, hogy láthassam drága anyámat, de a sors nem engedte ezt meg nekem.

8. Adriana

2007 szeptembere

Mindig úgy képzeltem el, hogy életem legboldogabb napja lesz az, mikor oltár elé lépek a szerelmemmel és örök hűséget fogadunk egymásnak. Sajnos rá kellett jönnöm, hogy az effajta boldogság csak a tündérmesékben és a romantikus regényekben létezik. A valóság ennél sokkal egyszerűbb és realistább. Már vagy félórája bámulom magamat a tükörben a csoda szép, csillogó menyasszonyi ruhámban, mégsem érzem azt a horderejű boldogságot, melynek a mellkasomat kellene szétfeszítenie, és a szívem a torkomban dobogna az izgalomtól. Az arckifejezésemen is dolgoznom kellett, nehogy azt higgye a vendégsereg, hogy temetésre jöttek.