A fordítás alapját képező kiadás:

Tatiana Ţîbuleac

Grădina de sticlă

Editura Cartier, 2018

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Joó Attila

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító az eredeti alapján:

Varga Balázs

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

ISBN 978-963-551-047-4

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2018 by Tatiana Ţîbuleac

© Hungarian translation 2021, Joó Attila

© Hungarian edition 2021, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Azt mondtátok nekem, hogy szentimentális szuka vagyok.

Csontig belétek fogok marni.

1

Éjjel születek meg, hétéves vagyok. Azt mondja, a karjába venne, csakhogy éppen foglalt a keze. Kék lámpa világít felülről, amelyet vezetékkel kötöztek egy fához. Himbálózik. Hátrabillentem a fejem, így jobban láthatom: kerek, mint egy vágatlan kenyér. Úgy megyünk át a Kapukon, mint valami kőhason. Ilyen a városi élet, gondolom magamban. Az út még mindig egy völgyben halad, és állandóan lefelé. Tiszta jég a talpunk, az utca lerövidül. Felém nyújtja a zsebét, nehogy megcsússzak. És hogy körülnézzek, hogy lássak én is szép dolgokat! Az a szűrt fény… Az ég, amelyről eltűntek a csillagok… Tömbházak, tömbházak, tömbházak. Egyik sem magasabb négynél. Egyik sem szélesebb négynél. Bélelt a zsebe, a körmöm meggyullad. Az ablakokon keresztül szépen éldegélő emberkéket látni. Több ezer négyzet, és mindegyiknek körte alakú a közepe. Egymás mellett, egymáson. Az alul lévők a vállukon tartják a többieket is. Erősek az alul lévők. Egy kutya – kék kutya – ered utánunk, apró nyomokat hagy maga után. Arra gondolok, hogy a városban minden négy és kék. Meg arra, hogy ne maradjak le, soha ne maradjak le. Megállunk egy kerítés mellett. Закрой глаза и забудь всё!{1} Semmit sem értek, egy pillanat alatt elfelejtek mindent.

2

Tamara Pavlovna a mi férfinknek nevezte, és sosem ment el úgy mellette, hogy ne úgy szólt volna hozzá, mintha élne. Hosszú, mint egy ének – a nagybetűs Kerítésünk. A mi erőnk, a mi golubcsikunk{2}. Belekapaszkodtunk, amikor szétvagdosott vállal és teleköpött kézzel hazafelé tartottunk. Alatta kuporodtunk a sarkunkra, csuromvizesen, hogy elmúljon a remegésünk. A legtöbbször ott sírtunk. De nevettünk is: hangosan, szívből, mint a varjak télen.

– Micsoda lélek lakozik ebben a vasban! – mondta minden alkalommal Tamara, én pedig hittem neki. Mert nem volt olyan dolog a világon, amit nem Tamara Pavlovna tudott a legjobban. Évek múlva, amikor rozsdaette állapotában újra rátaláltam a kerítésre – szétvetett rúdjai mintha bordák lettek volna –, úgy sírtam, mint egy halott láttán. Nem könnyű megölni egy vasdarabot, de ha nagyon akarjuk, sikerül.

A kis dombocskáról, a mi Everestünkről olyan volt az udvar, mintha egy tenyérben terülne el. Láttuk a gesztenyefát vitorlásszerű ágaival és a Polkovnyikot{3} a virágok között. Láttuk a piros, csillogó orrú rakétát és a négyüléses repülőgépet, mindegyik ülésen egy-egy fehér, pufók fej. A keményítőtől megmerevedett, kékes színű lepedők lengtek drótokon, mintha palalemezek lennének. Láttuk Surocskát az erkélyen, amint a lábát dörzsöli a szőnyegtisztító kefével. Láttuk Pavlikot; nem játszott, csak üldögélt. Egyik-másik ablakban kövér nőket láttunk öves ruhában – más öltözék szóba sem jöhetett –, amint éppen befejezik a sütést-főzést. Láttuk az utca közepén egymással sugdolózó Bella Iszaakovnát és Rozát; csípőjük körtére emlékeztetett. Titkok, mindig csak titkok. Láttuk Zahar Antonovicsot, aki egyetlen kezét a kitüntetésre szorította. Remek dolog elveszíteni egy kitüntetést, de micsoda szégyen! Mindenki ott volt, mindenki, kivétel nélkül. A csúnya Marina, a részeg Ljoncsik. Jekatyerina egy holdra hasonlított. Mindannyiunk élete egy üvegfedő alatt. És azokban a rövid, fényes, tükörjátékra emlékeztető másodpercekben nem is lehettünk volna boldogabbak. Mindannyian és külön-külön egyaránt. Örültünk nekik, és örültünk magunknak is, és annak az újabb napnak is, amikor volt hová visszatérni.

– Nagyon is sokat jelent, ha van helyed az emberek között – mondogatta Tamara Pavlovna, márpedig ő tisztában volt ezzel. Ismerte a helyeket, és ismerte az embereket. Jobban is, mint szerette volna.

Volt még egy völgy a kerítéstől hazáig. Ez húsz lépést jelentett egy nagydarab nőnek, harminckettőt egy kicsinek. Nagy gonddal lépkedtünk, sietség nélkül, leginkább sietség nélkül. Nehogy éppen akkor sérüljön meg valami. Aztán felbukkantunk.

– Jönnek az üveggyűjtögető nők! – suttogták a zsidó nők, de persze mindenki hallotta ezt. Még hogy a zsidók suttognak, ugyan már… És kész. Miután megszólaltak – márpedig minden szavuk úgy hangzott, mint egy ítélet –, már nem volt mit tenni. A mi drága napunk kezdett elfogyni. Pedig szívesen fizettünk volna azért, hogy magával ragadjon minket, hogy maradjon, hogy hosszabb legyen. Figyeltük, amint melegen vergődik azzal együtt, amit nekünk hozott és szétosztott közöttünk, mi pedig úgy tettünk, mintha egy elvarázsolt állomáson lennénk, ahonnan csak indulni lehet, érkezni sosem.

– Jönnek az üveggyűjtögető nők! – Ez volt a vége. Mi voltunk a vége.

3

Egyetlen másik reggel sem volt olyan, mint az, az első, amikor az ő ágyában ébredtem. Pontosan középen aludtam, mint valami töltelék. Ha mind átlósan fekszünk, öt lány fért volna el mellettem. Így élnek a cukorkák, gondoltam magamban. Zörgő csomagolásban várják, hogy valamilyen száj megegye őket. A nevelőintézetben csak egy takarónk volt. Az enyémből egérszag áradt, de lehetett volna rosszabb is. Körülöttem tárgyakból tört elő a fény, addig nem is láttam ilyesmit. Még székekből is, még a falakból is. Az ablaknál pedig – egy új világ. Egy kos üveggyöngyszerű bogyókkal. Egy bűvös állat. Az égen facsúcsok és madarak összevisszasága. Egy hang indult felém.

– Ты проснулась?{4}

Mintha egy kulccsal nyitott volna ki, megtalálta a kulcslyukat a bordáim között, a bal oldalon. Úgy keltem fel az ágyból, hogy van anyám. Milyen csoda, hogy már nem vagyok árva, és mekkora félelem, hogy egy szempillantás alatt újra az lehetek!

– Ласточка{5} – nevezett el, és utána már így szólított.

Háromszor ettem, aztán dél lett. Teájának illata volt, kenyerének vaja, vajának méze. Annyit ettem, hogy fájni kezdett a bal oldalam. A gázláng olyan volt, mint egy kék tündérrózsa. A rádióból szépen hangzott a любовь, любовь, любовь{6}. Tamara Pavlovna enyhe mosollyal hallgatta, a szoba megtelt melegséggel. Megmutatta a házat, aztán beesteledett. Minden országba magammal viszem azt a napot, és ott van minden hangulatomban. Nem leltem párját sem pénzben, sem szerelemben. Senki sem akart engem nála jobban. Még ti sem.

4

Hétfő volt, és december. Azóta a hónapjaim hétfővel, az éveim decemberrel kezdődnek. Egész éjjel havazott, az udvar sarkai kigömbölyödtek. A zöld és a fekete is kifehéredett. Csak a rjabina{7} égett vörösen az ágakon, Morkovka szeme pedig narancssárgán ragyogott a csatorna csövén. Olyan szép voltam, mint soha azelőtt. És ha akkor felfogom ezt, ha tudtam volna, hogyan zajlik ez az életben, megőriztem volna azt a szépséget a későbbiekre. De nem tudtam. Gyerek voltam még, ha már nagyobbacska is.

Tamara Pavlovna nagyon sok pénzért új ruhákat vett nekem. Ennyit egyszerre csak vőlegényre vagy halottra költenek.

– A legjobbakat vettem meg – mondta, és hozzátette, hogy ne felejtsem el ezt. Amikor jót teszek, ne ócskaságokkal tegyem. Megperdültem az egyik sarkamon, ő pedig elégedetten nevetett. Életemben először azt akartam, hogy észrevegyenek. Ott álltam volna a hidegben, jégcsappá dermedtem volna csak azért, hogy a lányok a nevelőintézetből meglássanak! Galléros télikabát volt rajta, kezdték volna a rosszmájú, álmodozó nagycsoportosok. Bélelt csizmája volt, folytatták volna a szomorú, beteg kiscsoportosok. Tudom, idővel, mint minden mese, ez a történet is felhígult volna. Lehet, hogy kimaradt volna belőle a havazás. Morkovka kutya lett volna, én pedig fiú. De ennyi is elég lett volna. Már ennyi is. Egyetlen dologról álmodoztam az intézetben: egy külföldi menyasszonyi ruháról.

A fal mellett, a gesztenyefa mellett, a hidegbe belehalt kert mellett elindultunk. Az utca közepén egy vidám férfi új lapáttal szórta a sót. Szikrázó sószemcsék ezrei, mint megannyi félhold.

– Munkába? – kérdezte Tamara Pavlovnától.

– Munkába – válaszolta, és mindketten bólintottak. Ez azt jelentette, hogy minden rendben – a munka meg minden egyéb is –, és velük együtt én is bólintottam. Előttünk úgy kezdett mozgolódni a város, mint egy másnapos óriás. Furcsa helyre érkeztünk, egy rakás tárgy volt ott, de sehol egy lélek. Pont az ellentéte annak, amit addig tapasztaltam. Autók álltak az udvarokban, de sehol egy őr. Virágok az ablakokban, de sehol egy ember. A levegőben benzinszag. A kutyák kövérek és engedelmesek. Több száz égő utcai lámpa. Hol lehet a kapcsoló? Ki hagyta égve a lámpákat?

Egy nyírfa alatt néhány üres, ottfelejtett üveg. Tamara Pavlovna lehajolt, és a szatyorba tette őket. Körülöttünk – senki, és ez is hazugság. Tudtam, tudom, mindennek megvan a maga gazdája. És minden gazdának van ökle. Ez csapda! Próbára akar tenni. Össze akar zavarni. A város nem egy hely, hanem egy büntetés. Azért jöttem ide, hogy én kapjam a verést a többiek helyett is.

Egy sarkon befordulva akkora emberbe botlottunk, mint egy ház. Ijedten megtorpantam. Памятник. Сергей Лазо – герой!{8} Megtudom, hogy a hősöknek szenvedniük kell, ha azt akarják, hogy emlékművet kapjanak. Lazót elevenen elégették egy mozdonyban, de lehetett volna rosszabb is. Szép volt a hős Szergej. Jobb keze kinyújtva, mintha csendre intene mindenkit, arca szomorú, mintha már kiskorában tudta volna, hogy elevenen el fogják égetni. Azon morfondíroztam, hogy egyik tenyerében is elférnék. Tamara Pavlovna röviden felnevetett, és meglökött hátulról, hogy induljak. Akkor vettem észre, hogy bronzköpenye elöl szétnyílt. Ez lepett meg a legjobban, egyáltalán nem fújt a szél. Nem féltem, de azon tűnődtem: mik a városi emberek?

5

Egy telis-tele kád. Lemértem a tekintetemmel. Sosem használtam el ennyi tiszta vizet. Az intézetben első víznek hívtuk, ezzel mostunk arcot, és jutott belőle odalentre is. A ruhák közül csak a bugyit mostuk ki az első vízben. A többit a másodikban, a padlót pedig – a harmadikkal. A cipőt pedig – a maradékkal. A szennyvizet az igazgatónő csipkebogyóbokrai alá öntöttük. Az igazgatónőnek volt egy fia, Ruszlancsik, ő kizárólag csipkebogyóteát ivott. Az árvák öntözte csipkebogyó szépen fejlődött, ellentétben Ruszlancsikkal, akinek a szeme meg a hasa lett egyre nagyobb. Mi csak Buboréknak hívtuk, és a nyelvünket öltögettük rá.

Tamara Pavlovna fürdőszobáját kék csempe borította, rajta kék virág, aminek a közepe is kék. Nagyon szép volt, olyan érzésem támadt odabent, mintha egy rajzban lennék. Ne karcoljam össze a kádat, ne legyen büdös a víz utánam, óvatosan ereszkedjek bele. Amikor beállított a szivaccsal, talpra ugrottam. Ide-oda forgatott, hosszasan vizsgálgatott minden oldalról, mint egy új ruhát, amelyen hibákat keres. Láttam kerek, sárga szemét. Nem volt szempillája. Vékony fül, fehér fejtető. Nem volt különleges, viszont az egyetlen, akinek kellettem. Szappannal is, szappannal is! Ott is, ott is!

– Целка?{9} – kérdezte félig nyitott szájjal, és éreztem, hogy durva ujjai belém hatolnak. Nem tudtam, mit feleljek. Vártam egy újabb szót, ami tisztázza majd a dolgokat, de nem jött. Целка, целка, целка?, és a fájdalom egyre erősebb lett odabent. Úgy másztak elő a szájából a szavak, mint a lótetűk, és mászni kezdtek rajtam. Bólintottam. Az ujjak visszahúzódtak, és célba vették a sarkam. Szappannal is, szappannal is! Ott is, ott is! – Будешь послушной, сделаю из тебя человека.{10}

6

Többé nem kerget el a hely, ha tudunk róla három dolgot. Csontot adtam Morkovkának, előre köszöntem a lapátos férfinak. Volt szatyrom. Azon a reggelen már nem tűnt kihaltnak a város. Érezni lehetett, hogy vannak ott emberek. Hallottam, hogy kinyílik egy ablak a fejünk fölött, majd egy cigarettacsikk repült felénk.

– Свинья!{11} – kiáltotta fölfelé Tamara Pavlovna, de nem állt meg. A csikk elégett a hóban, és ez egy pillanatra eszembe juttatta Rogyion Eduardovics cigarettáit. Meggyorsítottam a lépteimet – minden vörös pont látványa égetett. Egy kereszteződésben egy kicsi, fehér házikó – nem is tudtam, mit keres ott – az orrunk előtt nagy csörömpöléssel kinyílt, és megjelent benne egy női test fele, fej nélkül. – Киоск, газеты{12} – világosított fel Tamara Pavlovna, én pedig nagyon örültem. Tudtam, mi az, hogy újság, és éppen akkor értesültem arról, hogy honnan származik. Az ember megtud ezt-azt egy városban, gondoltam magamban. Az intézetben vagy semmit sem mondtak el nekünk, vagy túl későn mondták el. Mint akkor, amikor Olja egész télen köhögött, tavasszal pedig télikabátban és csizmában a tüdőbajosokhoz küldték. Túl későn, mondta az igazgatónő, túl későn. Nem láttuk többé Olját.

Meg akartam kérdezni, mit jelent a свинья, de rögtön hallottam, hogy улица{13}. Szvinyjá-ulicá, ismételgettem, nehogy elfelejtsem. Hogy soha ne felejtsem el. Szvinyjáulicá. Egy fenyő mellett levette a nagykendőt, és a fa csúcsára mutatott.

– Ёлка{14} – mondta, és elnevette magát. Joolka, nevettem én is, és éreztem, hogy a szám azon nyomban megtelik ezüstcsengettyűkkel. Jol-kaa. Tamara Pavlovna egyre csak mondta a magáét, új dolgokat és helyeket mutatott meg, szavakat tanított meg, én meg úgy éreztem, énekel nekem. Szépek voltak a szavai. Kerekek, gőzölgők, és mihelyt kimondta őket, hosszasan visszhangzottak, és messzire szálltak. Mint amikor valaki kristálypoharakat tör össze mellettünk. Úgy akartam beszélni, mint ő, mindent úgy akartam csinálni, mint ő.

7

Egy másik napon ezt mondta: светофор{15}. Nem voltam felkészülve rá. Szvefator, ismételtem meg gyorsan, de a varázslat szertefoszlott. A csengettyűk kezdtek elnémulni, egyik a másik után, míg végül szegecskék nem lettek belőlük. A tarkómon éreztem, hogy valami rossz következik. Mint amikor éjjelente hallottuk, ahogy Rogyion Eduardovics császkál a folyosókon. Tamara Pavlovna bosszúsan nézett rám, mint aki későn értesül valami neki nem tetsző dologról. Szeme összeszűkült, száját is összeszorította. Ebben az összehúzott állapotában úgy nézett ki, mint egy szoba, amelyben lekapcsolták a villanyt. Hibáztam, tudtam, hogy hibáztam. De túl hosszú volt az a szó. Szép, de hosszú. Egy áruló.

Arra számítottam, hogy megüt, de a pofon nem jött. Megbocsátott, vagy valamilyen más büntetést talált ki? Kihúztam magam, és előreszegtem az állam, ahogy azt Olja tanította mindannyiunknak. Ha azt látja rajtad, hogy nem fáj, leáll, mondta nekünk az egyik éjszakán, amikor belépett a hálószobába. Olyan szaga volt akkor, mint az égett húsnak. Szvefator, próbáltam meg újra, és megint nem sikerült. Szve-fa-tor.

Tamara Pavlovna köpött egyet a hóba, és elindult hazafelé. A nyomában pedig a hét csomagolni kezdett, mindazzal együtt, amit ígért nekem. Az igazgatónő utolsó szavai, a reggelire evett vajas kenyér, Szergej szétnyílt köpenye úgy haladtak el mellettem, mint apró koporsók. Már nem volt vesztenivalóm. Utánaszaladtam, megragadtam a kezét, és az arcába hajítottam. Szvetofor, szvetofor, szvetofor, szvetofor. Négyszer, ahogy azt egy városban kell.

– Учи русский, беэ него никуда{16} – mondta. Ebben maradtunk.

Valaki magához vesz, és megosztja veled mindenét…

Minden hátsó szándék nélkül?

Kérés nélkül kapni. Elkölteni azt, amit meg sem vettél.

És ha van… rejtett szándék – ha mindig is volt? Mennyire kell rejtettnek lennie egy szándéknak ahhoz, hogy legyőzze a körülöttünk lévő szépet?

8

Lehet, hogy oroszul kellene írnom. Oroszul másképp rendeződnek a szavak. Románul tisztábban emlékszem. Mindent el akarok mondani. Angyal vagy ördög – melyiket válasszuk, amikor mindkettő ugyanarra vadászik? Egy borotvához is hozzásimultam volna, ha megsimogat, és odahajít nekem egy darab kenyeret. A keskeny, mocskos ajtó mögött egy egész világ tárulkozott ki számomra. Gondolkodás nélkül léptem be ebbe a világba, egy olyan gyermek félelmével, aki addig csak maradékokon élt. Mióta Kisinyovba érkeztem, olyan életet férceltem össze magamnak, amelynek egy nap volt a közepén – Tamara Pavlovna. Ragyogott, égetett, mindent hamuvá változtatott. Olyan volt, mint egy csodálatos madár – az én Tamara Pavlovnám! Pusztító, de könyörületes. Ravasz, de igazságos. Úgy félt mindenki a szájától és az eszétől, mint a tűztől, mégis visszatértek hozzájuk, amikor már nem volt más választásuk. Néha, amikor éjjel értünk haza, ő pedig éppen a haját bontotta ki lefekvés előtt, úgy éreztem, rögvest tollakká változik a haja, a nyelvéből pedig varázskörte lesz.

Az első napon egy sarokra mutatott.

– Ülj le, és tanulj! – És a továbbiakban így lett. Állandóan dolgozott. Üvegeket kapott vagy gyűjtögetett, becsapta az iszákosokat, és hízelgett a másik világnak. Szorzott, kerekített, kopejkákból építette fel azt a birodalmat, amelyet végül nekem szánt. Amikor valami fontos dolga volt, röviden megkérdezte tőlem, hogy értem-e. És hogy szükség esetén tudnék-e ugyanúgy cselekedni, mint ő. Egyetlenegyszer mondtam azt, hogy нет{17}, és ez nem tetszett neki. Ő tanította meg nekem az ábécét, a köztársaságokat és a pénzt. Főleg a pénzt, mert „a számok és a rubelek nagyon nem ugyanaz”. Számolni egy hülye is tud, pénzt összegyűjteni viszont nem. A könnyű pénz – ez az ikon dobogott a mellében. Ez jelentette mindennapi hitét. Mivel másik nem adódott, vajon ez tévedésnek bizonyult?

A legfontosabb mégis az volt, hogy beszéljek oroszul. Hogy mindennap megtanuljak hét szót. Nem tízet, de nem is ötöt, és jól meg kellett jegyeznem őket. Amikor hibáztam, márpedig állandóan hibáztam, begörbítette a mutatóujját, és homlokon koppintott vele. Szempilla nélküli szemét dühösen az égre emelte, én pedig legszívesebben kiosztottam volna egy alapos verést saját magamnak.

9

Lehet, hogy érdekel titeket, hogy van egy lányunokátok. Nyomorék, és elég csúnya. Mindenki azt hiszi, hogy a betegség miatt lett ilyen. De én tudom: nem a betegség miatt. Az apja randa. Viszont okos, tehát ne törődj ezzel, mondta mindenki, és ez meggyőzött. Amúgy sem voltam soha szép. Miért kellene elvárni valakitől, hogy szép legyen, ha minden más megvan? Hogyan szárnyalhatja túl egy ember – akármilyen szép is – a napot? De ez nem segített. Az okosok is döfnek, csak éppen szebben tudnak bocsánatot kérni. Viszont ezt már nem mesélem el nektek, mert ti tudjátok ezt a legjobban.

– Az ész és a szív két különböző dolog, Lasztocska – mondta Tamara Pavlovna szinte a legvégéig. Bolondnak tartottam. Hogy az ész feljebb van, és nagyobb. Nem egy húsgalacsin egy borda alatt, hanem egy égbolt!

Tamarának neveztem el. Vannak napfényes napjaink is. Amikor nem sérül meg, úgy érzem, megbocsátottam nektek. A szemébe nézek, ő ezt érzi, és rám mosolyog. Vannak azonban másfajta napok is, amikor úgy érzem, megértelek titeket. Olyankor azt akarom, hogy szűnjön meg létezni. Hogy tűnjön el, és ne szenvedjen többé. Hogy ne lássam többé, amint darabjaira hullik a karomban.

Lobstein, mondta az orvos, és rögtön leesett. Románul szebben hangzik, gondoltam magamban.

– A lob és az Einstein kombinációja – hallottam a süket dumáját. Félve mondta ezt. Azt hitte, elmúlik majd. Remélte, hogy elmúlik. Mert azt tanulta a szüleitől, hogy az életben minden elmúlik. Később pedig, amikor világossá vált, hogy nem múlik el, nem láttam többé. Az ész és a szív két különböző dolog.

10

Tele volt az udvar, és az a tömeg miattam jött össze.

– Идут, идут!{18} – kiáltotta Pavlik (aki nem szokott játszani, csak üldögélt) az utca végéről. A mi Pavlikunk usánkát{19} viselt, és csak a bal szeme volt meg, és leginkább egy kalózkutyushoz hasonlított, amikor a hóban szaladgált. A jobb szemét gyerekek ütötték ki egy csővel. Milyen furcsa, csodálkozott mindenki akkoriban, hogy a szem kijött ugyan az üregéből, de nem esett le. És nem pénzről volt szó. Viszont mire odaért a mentő, mire az anyja kiordibálta magát a gyerekekkel – Кто? Уроды!{20} –, a szem gyökere kiszáradt. Ezt mondták az orvosok: kiszáradt a gyökér, és szomorúan elhallgattak. Amúgy is nagy volt a bánat, mit mondhattak volna még?

Előkerült a Polkovnyik is. Magas volt, és jóságos, nyaka fedetlen a hidegben, és azonnal átnyújtott nekem egy mandarint. A tenyeremre tette, rászorította ujjaimat a kezével, és a fülembe súgta:

– Te nem tudod, mi mindenünk van itt, neeeeem tudod, várd csak meg a tavaszt!

A Polkovnyiknak rózsaillata volt, én meg csodálkoztam ezen. Rózsák télen?! Honnan tudhattam volna, hogy mennyire szereti a rózsalekvárt, és egész nap azt eszi kiskanállal, egyenesen a befőttesüvegből?

És előkerült Jekatyerina Andrejevna is. Egy bundába burkolózó mese, egy aranyalma! Azonnal tudtam, hogy soha, de soha nem találkozom majd szebb teremtménnyel az egész világegyetemben!

– Ezt nem így kell hordani – nevetett Katyusa a sapkám láttán, és megérintette az orcám. Erre én a melléhez nyomtam az arcomat. A második és a harmadik gomb között kissé szétnyílt a ruhája, és fehér, fiatalos illat tört elő onnan, mint valami cukorfelhőcske. Az ünnepeknek van ilyen illata, gondoltam.

És kijött Zahar Antonovics is. Azokkal az elmaradhatatlan kitüntetésekkel, állandóan azokkal a kitüntetésekkel, Zahar Antonovics! Mintha éppen véget ért volna egy háború, és elkezdődne egy másik. A mi drága, szeretett öregurunk! Tele volt a zsebe cukorkával, szájából pedig csak úgy ömlöttek a történetek. Megfagyni a saját házadban – nem ez volt az utolsó csata, amire várt, de ez jutott neki.

És megjelent Suuurocska is. Mindenki szerette Surocskát, és ő is szeretett mindenkit. Mindegyik udvarban szükség volt valakire, akit az egész háznép szeretett. Nekünk Surocska jutott.

– Szépecske – mondogatták.

– Говорит по-русски?{21} – kérdezték.

– Mintha nem is a nevelőintézetből jönne – csodálkoztak.

Havazni kezdett, a Polkovnyik mandarinja úgy melengette a kezem, mintha lángolna. Ha ez lett volna az utolsó napom, nem is kellett volna több.

Egy hónap alatt elmúlik: az éhség, az égések, a sötétségtől való félelem, és nem hiányzik már Olja sem.

Egy hónap alatt elillan a bőrből az árvaszag, és azzá válhatsz, akivé akarsz.

11

Van Kisinyovban egy utca – a leghosszabb és legfárasztóbb utca a világon. Azon az utcán az épületek, a fák, a jelzőlámpák, de még a szemeteskukák is, sőt a kátyúk is ismernek orosz szavakat. Tamara Pavlovna egyetlenegyszer mondta ezt nekem: ahelyett, hogy úgy beszélnék oroszul, mint egy ütődött, inkább beszéljek moldávul. Русский язык не вто-ро-го сорта.{22} Begörbítette a mutatóujját, és hétszer a homlokomra koppintott. Miért hétszer, honnan jön ez a hétszer? Egyszer-egyszer minden szóért, háromszor pedig a второго-ért, szótagonként. Ha egy izzó szeggel írta volna őket a homlokomra, akkor sem fájt volna annyira.

A legtöbb esetben az utca úgy ért véget, hogy kaptam egyet a számra. Voltak viszont olyan napok is, amikor nem hibáztam, olyankor pedig bementünk a sarkon lévő cukrászdába. Messziről kezdte. Letette az üvegekkel teli szatyrokat, megigazította a haját, ha tél volt, kigombolta a télikabátját, nyáron pedig zsebkendőjével megtörölgette a nyakát és hónalját.

– Чего хочешь?{23} – hallottam végül, és erre kitört a vihar a szívemben. Mit akarok? Mit akarhatok még? Minden alkalommal nyírfalevet kértem. Akkor a tenyerembe tett húsz kopejkát, és hátulról lökdösött, hogy én magam vegyem meg.

– Agyin szok birjuzovij – mondtam első alkalommal, mire az eladónő elnevette magát. Tamara Pavlovna is nevetett. Én is mosolyogtam, de csak sok évvel később tudtam meg, hogy aznap, amikor minden nehéznek és távolinak tűnt, „türkizkék szörpöt” kértem. Egyetlen betű, és a nyírfából szín lett. Nem hiszem, hogy valaha is elkövettem ennél szebb hibát.

Tamara Pavlovna sosem vett magának semmit, bár nagyon csillogott a szeme a tortaszeletek, a három réteg tört dióval töltött sütemények és a vajból készült, vörös gombácskákkal teli kosárkák láttán. Különösen szerette – ez később be is bizonyosodott – a tavirózsa alakú, csokitöltelékes porhanyós kekszet. Ez volt a legolcsóbb a sok finomság közül, de még ilyet sem vett soha. Egyszer, amikor egy vagyont kerestünk egy átveréssel, bátorkodtam megkérdezni tőle, miért nem vesz legalább egy darabka finomságot.

– Én megettem a kenyerem javát, Lasztocska. Aszott szájban megkeseredik az édesség.

És mintha nem is csak ő válaszolt volna, hanem egy egész házra való ember, akik ugyanabban a testben lakoznak: a fukar, a szánakozó, a kapzsi, és az is, aki már nem csupán magának él.

12

Nem mintha mesterség lett volna – mármint az üvegek átvétele –, de azt sem lehet állítani, hogy semmiség volt. Tamara Pavlovna fejében egyre csak nőtt egy létra, amelyen az emberek érdemeik szerint jutottak feljebb. Azon a létrán mi a postások alatt, viszont a kvaszárusok fölött helyezkedtünk el. A levelek dokumentumok is lehettek, a kvasz viszont, ha egyszer megitták, soha többé nem termelt pénzt. Vegyünk például egy üvegpalackot. Egy ilyen palack, még ha üres, lehugyozott vagy idegen volt is, gazdaggá tehetett. Persze csak akkor, ha az ember nem volt lusta dög vagy részeges, mi pedig nem voltunk azok. Mi tudtunk gyűjtögetni, és meg is tettük. A hidegtől meggémberedett kézzel, az undortól felforduló gyomorral, de gyűjtögettünk. A semmiből nyert pénz. A semmiből összejött vagyon. Ezért vállalta be Tamara Pavlovna ezt az állandó vándorlást. A pénzért nevelt fel engem is. Nem a keserűség miatt, ahogy azt az első hónapokban hittem, hanem még több pénz reményében.

Egyre idősebb lesz, és segítségre van szüksége, ezt mondta nekem. Szerintem viszont hálát akart, mint minden szülő és állattartó egy adott pillanatban. És én megadtam, megadom ezt neki. Részemről kifogástalan hálát kap. Bármilyen érdek is fogalmazódott meg kapzsi agyában, végül is ő volt az anyám. De milyen áron? Mi értelme felvinni egy vak embert egy hegycsúcsra? Vagy friss rózsákat szórni egy tetemre? Minél több mindent vett nekem, annál kevesebbet akartam. Nem mondom, hogy nem volt szíve, csak éppen más húsból, mint az enyém. Az ő szíve aranyra vágyott, az enyém csillagokra.

Azon morfondírozom, vajon sírna-e, ha hallaná, amit most mondok. Tudom, hogy sírna. A hálátlanság mindig mély sebet ejt. Ez a kis senkiházi, ez a randa fattyú fáj a legjobban. Sem megbüntetni nem érdemes, sem megbocsátani neki – egy kis buta.

13

– Szóval Lasztocska? – derült fel az arca, amikor meglátott a halvával a kezemben a küszöbön. Akkor kezdtem hallgatni rá. Zahar Antonovicsnál mindig volt cukorka, de mi magunk vettük el tőle. Nehezére esett egy kézzel adni belőle, de valójában szerette érezni a testünk melegét, amikor hozzábújtunk. Гнёздышко для конфет{24} – így nevezte a zsebét, ezért mi is így hívtuk. Olyan volt, mint egy törzs: bal kéz és jobb láb nélkül, mégis sokkal inkább egészben lévőnek látszik, mint sok más ép ember. A gyerekek úgy csüngtek rajta, mint egy medvén, ő pedig úgy szerette őket, mint a mézet. Hetente egyszer betért a tömbház mögötti üzletbe cukorkáért, és megkérte Varját, hogy a legolcsóbbakból adjon. – Az ördögöknek – mondta örömmel, miközben egyetlen kezével mankójára támaszkodott, és nehézkesen egyetlen lábára nehezedett. A lány bólintott, és egyenesen a zsebébe öntötte azokat, még meg is fejelte egy-két darabbal. Varja Antonucsnak szólította, és azt hiszem, ő volt az egyetlen, akit a lány nem vert át, amikor lemérte az árut. Tiszteletből, vagy talán szánalomból. De az is lehet, hogy sem ebből, sem abból. Akkoriban az emberek saját bűneiket bocsátották meg, amennyire tőlük telt.

A másik zsebébe egy sört kért Zahar Antonovics. Varja előbb a pult szélén lepattintotta róla a kupakot, a szájához emelte, megvárta, amíg iszik egy kortyot, aztán a zsebe mélyére nyomta, nehogy útközben kiessen. Az öreg sosem ott ment át az utcán, ahol kellett volna. És mindig a piroson kelt át, és mindig katonadalokat dúdolt közben. Mint egy géppuska felé bandukoló részeg baka.

– Nézd a hülyét, nézd a hülyét! – kiabáltak rá a járművek letekert ablakán át a sofőrök, neki pedig megcsillantak a kitüntetései és a fogai. A sört az udvarban lévő padon itta ki, a gesztenyefa alatt, miközben a háborúról beszélt magában, vagy annak, aki éppen arra járt. Leggyakrabban nekem vagy Pavliknak, néha a kisgyermekeknek vagy éppen Morkovkának. E két dolognál – a cukorkák és a sör – többet Zahar Antonovics egyszerűen nem bírt el. Viszont ennél több nem is kellett neki. Tejet és kenyeret a бедная{25} Tonya vett neki, a túrót Gálja hozta, a többit meg – savanyított levest, héjában főtt krumplit, egyujjnyi szalámit – felváltva küldték neki az asszonyok.

– Vidd Zaharnak! – mondta Tamara Pavlovna, amikor tojást vagy halvát vett, amit az öreg különösen szeretett.

Én leginkább a selyemcukorkát szerettem, mert nem ragadt a fogamhoz, mint az a nyavalyás karamella. Zahar Antonovics megengedte, hogy kettőt vegyek, nem egyet, mint a többi gyerek, mert én árva vagyok, és keserűbb a szám íze.

– Cukorka cserébe a fülekért – jegyezte meg ilyenkor, mint aki jó előre tisztázni akarja a figyelemmel kapcsolatos üzletet. Aztán mesélni kezdett. Lassan beszélt, sokat, és állandóan, de sosem ugyanarról a dologról vagy helyről, és ez szokatlan volt egy öregembertől és egy néhai katonától.

Néha úgy tűnt, hogy ha nem lennénk mi, a hallgatósága, Zahar Antonovics egyszerűen elszáradna, mint egy fa, amely nem kap vizet. Vannak a világon ilyen emberek, akik belehalnak, ha nem mesélhetnek. Nekik, az ilyen mindig szép és sokszor őrült embereknek egyetlen nagy mese kell hogy legyen az élet. Mert csak ott, a mese puha varázsbordái között tudnak kibékülni a rosszal és a fájdalommal, a betegségekkel és az árulásokkal, mert tudják, hogy egy mese sosem hagy megoldatlan dolgokat maga után. Egy mese – még a legrövidebb is, még a legszomorúbb is – mindig ügyel arra, hogy igazságot tegyen.

14

Az a nyelv!

Állandó harcban állt a fül a szájjal, és csak ritkán nyert a száj. Az orosz szavak hosszabbnak tűntek, és több jelentésük is volt. Egy elhibázott betű egy másik világba hajította az embert. Még a hallgatásnak is volt mondanivalója. Ha a szó rövid, akkor viszont a csontvelőig hatol! Ha hosszú, ne veszítsd el, tartsd a lépést vele!

Не обезьяна, а обязана.{26}

Не читать, а считать.{27}

Ты что, совсем дура?{28}

Az orosz olyan lett, mint egy állandóan komor arc. Szép, földöntúli módon szép, de tele kegyetlenséggel. Amikor rám mosolygott, még a tüskék is kivirágzottak körülöttem. Hanem amikor hibáztam… Az én jégkirálynőmből nevelőintézeti lány lett, akivel már a túrós lepényért is verekedni kezdtem. Mindennap sírtam. Lábbal toltam ki magamból a szavakat. Foggal téptem ki őket a húsból, mintha csipkebogyótüskék lennének. A nehéz helyzetekben a combomba vájtam a körmeimet. Így egyszerre több helyen is fájt. A hangok kitisztultak, érthetően és helyesen jöttek ki belőlem. De még így is tizennégyszer mondtam ki azt, hogy изящно{29}, és ugyanannyi koppintást kaptam a homlokomra a begörbített mutatóujjal. És kilencszer azt, hogy скороход{30}. A я és az ё volt a legnehezebb. A щ-t egy kézzel meg tudtam volna fojtani, akárcsak Rogyion Eduardovicsot. Amikor éreztem, ahogy könnyeim felfelé nyomulnak a mellkasomban, többször elismételtem azt, hogy „jolka”, és kezdtem elölről. Ёлка – mint egy állandóan kinyújtott kéz. Egy koldusé?

Jön az Újév, megérkezett. Új gyapjúruhám van.

Új, bélelt csizmám van. Új, bolyhos kesztyűm van.

Tortát eszem az ablakban.

Csizmában járkálok a házban, hogy ne törje fel a lábam odakint.

A nevető gyermekek csúnyábbak, mint a sírók, ha nem hallani a nevetésüket. A mi fánk egy ág két játékkal: egy répával és egy makkal. Nem piszkítja be a szőnyegeket.

С новым годом! Ла мулць ань!{31}

15

…я себе другую нашла{32}, már a sötétben, amikor lefekvéshez készülve kibontotta a haját, és bűvös madár lett belőle. Úgy tettem, mintha aludnék, később ő szintén. A szoba bűzlött a klórszagtól, a hányással bemocskolt üvegeket mindig a végén mostam el. Tömött sorokban álltak a folyosón, az arra járó holdfény pedig megszépítette őket. Ha megver, tűrd! Ha nem ad enni, tűrd! Ha már képtelen vagy tűrni, titokban sírjál! Az igazgatónő utolsó szavai. A padlásról előkerülő Olja himbálózni kezdett a csilláron. Így ért véget az a nap, amely így kezdődött.

Reggel arra lettem figyelmes, hogy összetűzi a haját, amely néhány másodperc alatt feltornyosult, és csigaalakban omlott a nyakára. Ez azt jelentette, hogy az én ünnepem, amennyi volt, véget ért. Előkerestem a szatyrokat, és útnak indultunk. Senki sem mutatkozott odakint, még Morkovka sem. Úgy teleette magát valahol, hogy szinte szétdurrant. Így járt ünnepekkor, mert olyankor mindenki enni adott neki.

Már nem jutott hely az ujjamnak a zsebében. Tamara Pavlovna szólt, hogy maradjak szorosan a nyomában, és így is tettem. A megállóban, egy oszlop tövében üvegek. Az egyik nagy és vastag. Én kaptam fel.

– Pezsgős! – csillant fel a szeme, és megdicsért. A többi üvegre ráfagyott a hányás, én meg hagytam, hogy kicsússzanak a kezemből. Hiba volt, erre rögtön rájöttem. Két ujj szorította meg fájdalmasan az arcomat.

– Undorodsz, vagy mi?

Néhány óra alatt tele voltunk üvegekkel. Én mentem elöl, mint valami jégtörő, két szatyorral. Ő mögöttem poroszkált, alig bírt járni, úgy meg volt pakolva üvegekkel, mint egy pótkocsi. Úgy éreztem, egy egész várost cipelek a vállamon. Egyik lábamról a másikra ugrálva próbáltam elérni, hogy ne mindig ugyanott fájjon. Havat ettem, nehogy szomjan haljak. A csípőm tájékánál lévő két üveg kiengedett, és kezdtek szabad utat engedni a mocsok édeskés szagának, amelyben találtuk őket. Felfordult a gyomrom a bűztől. Úgy tettem, mintha azért maradnék le, hogy egy szemétdombon kotorásszak, és mindent kihánytam, amit reggel ettem. Még a torta is büdös, gondoltam, amikor színes hullámokban kibuggyant a számból.

Dél lett, és mi még mindig gyűjtögettünk. Az udvarokban másnapos városiak ünnepelték az újévet. A háromszögletű télikabátokat viselő gyerekek olyanok voltak messziről, mint a közlekedési táblák. Egy fenyőfa alatt egy velem nagyjából egykorú, de kövérebb lány majszolt valamit. Oda rejtőzött el a többi gyerek elől, és amikor közelebb mentem hozzá, meg is értettem, hogy miért. Egy mandarinnal teli szatyor volt az ölében. Szorosan a két térde közé fogta, a héjakat pedig zsebre vágta, hogy ne leplezzék le. Néhány másodpercig néztem őt anélkül, hogy tudtam volna, mit akarok tőle. Azt sem tudtam, miért álltam meg. Eszembe jutottak a lányok az intézetből, és az a nap, amikor négyen majszoltunk el egyetlen cukorkát. A torta is eszembe jutott, amit egyedül ettem meg reggel, és ami most szétfolyva hevert az úton. Köptem egyet a lány mellé, és továbbálltam.

A szomszédos udvarban három férfi vodkázott egyetlen pohárból. Egy köpenyt és télikabátot viselő nő ennivalóval megrakott tányérokat rakott egy padra.

– Kislány – szólt oda nekem kedvesen –, van itt néhány üveg.

Feltűnt, hogy nagyon fiatal, mint egy felsős lány. Kezén sima volt a bőr, arca puffadt, haja még hullámos, ahogy ünnepekkor szokás. A férfiak nevetve fordultak felém. Részegek voltak, látszott a szájukban lévő étel. Gyorsan kivettem az üvegeket a nő kezéből, és elfutottam.

– Milyen buta! – hallottam a hátam mögül a nőt. Akkor kezdtem sírni.

– Если стыдно, говори, чтобы…{33} – kezdte késő este Tamara Pavlovna, miután mindent elmosogattam, és a fájdalom is csökkent kissé.

{1} Hunyd le a szemed, és felejts el mindent! (orosz)

{2} galambocska (orosz)

{3} Az Ezredes (román)

{4} Felébredtél? (orosz)

{5} fecske (orosz)

{6} a szerelem, a szerelem, a szerelem (orosz)

{7} berkenye (orosz)

{8} Emlékmű. Szergej Lazo – a hős! (orosz)

{9} szűz (orosz)

{10} Ha szót fogadsz, embert faragok belőled. (orosz)

{11} disznó (orosz)

{12} Árusítóbódé, újságok (orosz)

{13} utca (orosz)

{14} fenyő (orosz)

{15} jelzőlámpa (orosz)

{16} Tanulj meg oroszul, különben elvesztél. (orosz)

{17} nem (orosz)

{18} Jönnek, jönnek! (orosz)

{19} füles sapka (orosz)

{20} Kicsoda? Ti szörnyetegek! (orosz)

{21} Beszél oroszul? (orosz)

{22} Az orosz nem másodrangú nyelv. (orosz)

{23} Mit akarsz? (orosz)

{24} Egy kis fészek cukorkáknak (orosz)

{25} szegény (orosz)

{26} Nem majom, hanem lekötelezett. (orosz)

{27} Nem olvasni, hanem számolni. (orosz)

{28} Te tényleg buta vagy? (orosz)

{29} bájos (orosz)

{30} nagyon gyorsan haladó ember vagy autó (orosz)

{31} Boldog újévet! Boldog szülinapot! (orosz / moldáv)

{32} …hogy másikat találjak magamnak (orosz)

{33} Ha szégyelled magad, szólj, mint… (orosz)