részlet

Budapest, 2024

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Stacey Halls: The Household

Copyright © Stacey Halls, 2024

All rights reserved.

Jacket design © Jenny Richards

Jacket illustration © Shutterstock

Author photographs © Ollie Grove

Hungarian translation © Simonyi Ágnes, 2024

© XXI. Század Kiadó, 2024

ISBN 978 963 568 492 2

Keithnek

A felemelkedés ismeretlen dolog. Nem lehetséges. Csak lecsúszás létezik.

Ralph Wardlaw: Lectures on Female Prostitution
(Előadások a női prostitúcióról) (1842)

Van ebben a városban egy hölgy, aki az ablakából látta, ahogy éjjel maguk elmennek a háza előtt, és vérzett a szíve a látványtól. Ő az előkelő hölgyek közé tartozik, de szánalommal nézett maguk után, minthogy a saját neméből és fajtájából valók, és az ilyen bukott nők gondolata megzavarta az álmát. Eltökélte, hogy saját költségén nyit London közelében egy menhelyet néhány nő számára… és OTTHONT teremt nekik.

Charles Dickens: Appeal to Fallen Women
(Felhívás bukott nők részére) (1847)

– Martha Londonba akar menni – mondta Hamnek.

– Mér Londonba? – kérdezte Ham.

Mindketten úgy beszéltek, mintha az a lány beteg lett volna: halk, elfojtott hangon, melyet tisztán lehetett hallani, pedig suttogásnál alig volt erősebb.

– Ott mindenesetre jobb, mint itt – szólalt meg most erősebben egy harmadik hang, a Martha hangja, noha meg se mozdult. – Ott senki sem ismer. Itt meg mindenki ismer.

Martha ezután felállt, kendőjébe burkolózott, még az arcát is betakarta vele, aztán hangos sírással lassan az ajtó felé indult. Egy pillanatra megállt, mielőtt kiment, mintha mondani akart volna valamit, vagy visszafordulni: de egyetlen szó sem hagyta el az ajkát. Aztán halkan, bánatosan, boldogtalanul kendőjébe zokogott, és elment.1

Charles Dickens: David Copperfield (1849–1850)

1. FEJEZET A fehér kakadu

Martha teljesen egyedül van a házban. Jön egy másik lány is, mondta Mrs. Holdsworth a reggelinél, ő vacsora előtt érkezik. Egyhangú november közepi délelőtt van, és Martha meggyújt egy lámpát, mert megteheti. Az surrog és köpköd, ahogy szobáról szobára viszi, így ismerkedik a ház – vagy házikó, ahogyan Mrs. Holdsworth nevezi, bár nem sok van benne egy házikó szerénységéből – beosztásával. A szobák nagyok, a mennyezetek magasak és levegősek. A lépcső korlátjának anyaga sima diófa. Odakint van egy fehérre meszelt mosóház, egy tágas gyep és egy gyümölcsös. A kert élettelen és kopár. Egyik oldalon sem szegélyezik lakóépületek, és a fekete kerítésen túl egy tucat tehén legelészik békésen, nem törődve sem a szürke téglás házzal, sem a lakóival. A távolban téglagyárak és kertészetek pettyezik ragyafoltokként a sík vidéket. Tegnap, amikor Martha ideutazott, a korai sötétedés úgy hatott, mintha kötés borította volna a szemét. Sejtelme sincs, merrefelé van Shepherd’s Bush, csak annyit tud róla, hogy Londonhoz aránylag közel.

Mrs. Holdsworth a keskeny mellékutca végén lévő postára ment el. Martha hallotta az utcára nyíló ajtó csukódását, a zárban elforduló kulcsot, az asszony magas szárú cipőjének fürge lépteit az ösvényen. A hangok e sorozata mindennapos a számára; meglehetősen hozzászokott ahhoz, hogy be van zárva ide vagy oda. Amihez nincs hozzászokva, az a csend, mert azt a Magdolna-mosodában2 még éjnek évadján is köhögések, szipákolások, tüsszögések és a testek fészkelődésének zajai törték meg. Itt, az Uránia-házban úgy ereszkedik rá a csend, akár egy gyapjúsüveg. Eközben bizonyos tárgyak, amelyeknek nem kellene hangot kiadniuk, zajonganak: székek nyikorognak; ablakszárnyak remegnek; gyertyák sercegnek a huzatban. Martha nem is emlékszik rá, hogy mikor volt utoljára teljesen egyedül, és azon kapja magát, hogy ez nyugtalanítja.

Megáll a hálószobában – az ő hálószobájában, amelyen két másik lánnyal osztozik majd. A spalettákat már becsukták, és a halvány fényű lámpa komor leplet vet a bútorokra: a sárgaréz ágyakra, egy könyvekkel telerakott polcra, egy gyógyszeres szekrényre és egy mosdóállványra. Mindegyik ágy alatt vadonatúj éjjeliedény lapul. A kandalló üresen áll, kizárólag betegségek idején gyújtanak be, így a szoba hideg, ez azonban Marthának nem tűnik fel. Szájába veszi a hüvelykujja szélét, és ahogy szokta, harapdálni kezdi.

Jelen pillanatban Martha és a gondnoknő, Mrs. Holdsworth, az egyedüli lakók, és az előző este meglehetősen feszélyezettre sikeredett a szalonban. Martha az idő java részét a Mrs. Holdsworthtől kapott hálóing leengedésével töltötte, és alaposan el is rontotta. Mindig is gyengén ment neki a varrás, nem örökölte az édesanyja tehetségét, és tudja, hogy ezen javítania kell.

Mrs. Holdsworth maga hozta el Marthát a Blackfriars Roadon lévő Magdolna-mosodából, akárha egy fontos csomag volna. Ahogy végigutaztak az utcákon, London egyre sötétebbé vált, mint amikor egy nagy lámpának lecsavarják a fényét, és Martha tisztában volt azzal, hogy életének egy része véget ért, s most egy másik kezdődik. Egy évet töltött a Magdolnában, ahol mosott, mángorolt, vasalt, és két kezén az égésnyomok időközben sápadt sebhelyek szövedékévé halványultak. Amikor a férfi, aki felvette az Uránia-házba – Mr. Dickens, akiben szemlátomást egy gyerek csillogó energiája buzgott –, meglátta a kezeit, megkérdezte, mit tart afelől, hogy cseléd legyen belőle. Azt válaszolta, hogy nem fél a munkától, aztán valahogy azon kapta magát, hogy elárulja, igazából a munka lecsendesíti az elméjét. Az úrnak ez láthatóan tetszett, és lejegyezte egy arany szegélyű, halványkék papírlapra.

A szalon a ház utcafrontján helyezkedik el. Martha lemegy a földszintre a lámpájával, és az ajtóban megállva benéz. A szilva- és szőlőszín árnyalataival behúzott bútorokkal gazdagon berendezett szoba túlságosan előkelő ahhoz, hogy hosszan el lehessen időzni benne anélkül, hogy az ember meg ne érintsen valamit. A középen álló asztalt karmazsinvörös viaszosvászon borítja, a falakon bekeretezett szentbeszédek lógnak. Elég nagy gyötrelem, hogy egyedül hagyták ezzel a sok luxustárggyal: a borjúbőr kötésű könyvekkel, az ezüst bevonattól roskadozó fiókokkal, a hófehér párnahuzatokkal. Martha azon kapja magát, hogy megszállottan felbecsüli a holmik értékét, mivel az Uránia-házban a tapétától kezdve a nemrég kivágott fenyőből készült fiókokba tett, szárított levendulát tartalmazó kis zacskókig minden vadonatúj. Mindennek megvan a maga sajátos, gazdagságot és ígéretet árasztó illata.

Felmerül benne egy gondolat: mi van, ha ez az első egyedül itt töltött délelőttje próbatétel? Még a legmegbízhatóbb emberek is kísértésbe eshetnek, hogy a ruhaujjukba csúsztassanak egy gyertyatartót. Kimegy, becsukja maga mögött az ajtót, és letörölgeti az ajtógombot egy zsebkendővel.

Előző este, egy csendes vacsora után – bordaszelet és sült krumpli –, a kandalló mellett ülve Martha megkérdezte Mrs. Holdsworthtől, hogy szabad-e írnia a testvéreinek. A nővére, Mary, cukrászként dolgozik egy üzletben az Oxford Street közelében; a húga, Emily, szobalány Readingben, nem messze onnan, ahol felnőttek. Több mint egy éve nem beszélt egyikükkel sem; a Magdolnában a büszkesége tartotta vissza attól, hogy elküldje a címét Marynek, attól pedig, hogy Emilyvel megossza, a szégyenérzete.

– Természetesen – válaszolta Mrs. Holdsworth, felpillantva a stoppolásból. – Már korábban mondanom kellett volna neked, hogy nyugodtan írj, akinek csak akarsz, de én valamennyi kimenő és érkező levelet elolvasok. Használhatod az ebédlőben lévő levélpapírokat és írószereket, bélyeget pedig tőlem kérj.

Martha két egyforma levelet írt, a mondókáját rövidre fogta, és szándékosan a homályban hagyta azt, hogy hol élt az elmúlt tizenkét hónapban. Ha megengedte volna magának, hogy belegondoljon, mennyire aggódhattak érte, mennyire igyekezhettek megtalálni őt ez idő alatt, habozott volna, hogy írjon-e nekik egyáltalán, úgyhogy átadta a leveleket Mrs. Holdsworthnek, mielőtt meggondolhatná magát.

Most bemegy a konyhába, a helyiségek legszerényebbikébe, amelyben leginkább otthon érzi magát. Kihúz egy széket a jókora, tisztára súrolt asztal mellől, és a kezére ülve benéz az éléskamrába, ahol a takarosan sorakozó polcok meg vannak rakva tiszta, új csuprokkal és lábasokkal, amelyeken még nincsenek maszatos ujjlenyomatok. A kamra mellett van a mosogatóhelyiség, ami olyan hideg, akár egy jégszekrény. Mindjárt a konyha mellett, a folyosón, van egy ajtó a lépcső alatt, ez levezet a pincébe, ahol a bort, a sört és a szenet tartják. Mrs. Holdsworth úgy viseli a derekán a kulcsokat, akár valami talizmánt. Noha az Uránia-otthon egy közönséges ház látszatát kelti, sok minden – például a vászonneműs szekrény, a bélyegek és a pince – el van zárva a kutakodó ujjak elől. Akadnak olyan fiókok, amelyeket nem lehet kihúzni, és ajtók, amelyek zárva maradnak. Marthát egy babaházra, valamiféle megrendezett otthoni életre emlékezteti, amelyben, ha alaposabban megnézzük, a tüzet egy halom szalag imitálja, és a beragasztott ablakok nem nyithatók.

A ház, ahogyan ígérték neki, az első tiszta lap egy olyan lányoknak írott új könyvben, amilyen ő, akik szeretnék újrakezdeni az életüket. Martha még most sem hisz teljesen az effajta jótékonykodásban. Bizonyára van valahol egy kelepce, egy ár, amelyet valamikor majd meg kell fizetnie.

Ahogy körülnéz a konyhában, és szemügyre veszi a porcelánedényeket, amelyeket ő csomagolt ki az este, a sodóskelyheket és a hússütő rostélyt, az újmódi bogárcsapdát, amely úgy kuporog a tűzhely mellett, mint egy varangyos béka, és a kampókon sorban kérdőjelekként lógó takaros kötényeket, az új kezdet érzete, és a rá nehezedő nyomásé, hogy sikerüljön, azzal fenyeget, hogy letaglózza. Így, hogy nincs itt senki más, kísértetnek érzi magát.

Elfogja a késztetés, hogy zajt csapjon, hogy rajta hagyja a nyomát a házon, hogy bebizonyítsa – még ha csak magának is –, hogy valóságos. Mivel eszébe jut a fűszeres szállítmánya, amit még ki kell pakolnia, átmegy a mosogatóhelyiségbe, és az egyik dobozból kivesz egy kis, vörösréz teáskannát. Az ajtó mögött egy hatalmas, krémszínű konyhakredenc borítja a falat, ő pedig ráteszi a kannát az egyik üres polc közepére, és meredten nézi. Újból leveszi, és letörli a kötényével az elkenődött foltot, amelyet az ujjai hagytak a kifényesített felszínen. Aztán visszarakja, ismét megtörli az ujjait, és elkezdi feltornyozni a csuprokat.

A Piccadilly közelében álló nagy ház első emeleti fogadószobájában egy magas, kifinomult eleganciával öltözött nő egy porcelánkakadut helyez az ablak elé egy ülőrúdra, és kinéz a hideg, zord napra.

Az utca túloldalán lévő parkban kopárak a fák, de odalent a főútvonalnak mindegy, milyen évszak van. Éjfélkor és délben, a tél derekán és a nyár markába zárva, zsúfolásig tele van lovas kocsikkal és hintókkal, állatokkal és emberekkel. Franciaországban hiányzott a nőnek a paták csattogása és a kerekek zörgése, az élet közelsége a tolóablak túloldalán. Alig több mint egy órája érkezett haza, és még mindig megül rajta az utazás során rárakódott zsír- és szutyokréteg.

– Miss Angela – szól át a társalkodónője, Hannah Brown, a szomszédos picike nappaliból –, Mr. Faraday meghívta, hogy szombathoz egy hétre legyen vacsoravendég a Royal Institute-ban.

A nappali Angela kedvenc szobája a házban. A falakat könyvek szegélyezik, és a kandallópárkány fölött egy aranyozott keretből az édesapja néz le, miközben Mrs. Brown a távollétükben érkezett leveleket nézi át szorgalmasan.

– És azért is hálás volna – kiált át Mrs. Brown újból –, ha megkaphatná Mrs. Wild osztrigájának és tésztalevesének a receptjét.

– Szerintem Mrs. Wildnak legyezgetni fogja a hiúságát, ha megadhatja – feleli Angela anélkül, hogy elmozdulna a hatalmas ablaktól. A kakadu ajándék volt egy barátjától, és ő ironikusan arra használja, hogy a jövés-menését jelezze. Amikor a madár az ülőrúdon csücsül, az azt mutatja, hogy Londonban van.

– És a St. Stephen’s óvoda tudni szeretné, finanszírozna-e egy laterna magicát3 és hozzá képeket az újévi ünnepségükre.

– Miért is ne. Mondja meg nekik, hogy igen.

Angela az odalent állandóan változó utcát figyeli. Ha Londonnak van színe, gondolja, az a barna. Párizs halványszürke.

– A hercegtől jött valami? – kérdezi, igyekezve, hogy a hangja közömbösen csengjen.

– Dover óta nem. Várt valamit?

Az előszoba mélyén csilingelni kezd a csengő.

– Nem, nem. Csak azt reméltem… mindegy. Meg kellene fürödnöm. Magának pedig le kellene pihennie.

Tudja azonban, hogy az idősebbik nő ezt nem teszi meg. Mrs. Brown akkor került hozzájuk, amikor Angela tizenhárom éves korában az első nagy utazására készült az édesanyjával, és azóta vele van. Hármasban körutazást tettek Európában, s magukba szívták Münchenben a festmények, Lausanne-ban a szobrok és Nápolyban a vulkánok látványát. Amikor Angela két évvel később visszatért Londonba, alig lehetett felismerni, annyira különbözött attól a vézna teremtéstől, aki egykor szinte beleveszett a kárpitba az édesanyja barátnőinek fogadószobáiban. Azóta csaknem két évtized telt el, és noha Angela tankönyveit már rég elajándékozták, Mrs. Brown maradt, kiegészítve a férjével, a nyugdíjas orvos William Brownnal, aki elfogadta, hogy Angela a felesége hozományához tartozik.

Brownék Angela Stratton Streeten lévő házának legfelső szintjén laknak egy lakásban. Sokkal inkább odaadó szülők, mint cselédek, akik civakodnak Angela jelenlétében, és egy csomó dolgot elmulasztanak közölni egymással, de általában véve kellemes velük az együttélés. Legalábbis Angela számára, aki jó természetű, és odafigyel a szükségleteikre. A szülei négy évvel ezelőtt meghaltak, és Brownék aránylag kényelmesen betöltik azt az űrt, amelyet anyja és apja maguk után hagytak. Dr. Brown hozza el az Angelának szóló leveleket, és segít a bor kiszállításánál. Gyakran meg lehet találni a Regent Street környékén, ahogy az órájához szerkezetet keresve a boltokat járja, vagy a klubjában, ahol tábornokokkal ebédel. Mrs. Brown az ideje legjavát Angelával tölti. Egy másik életben – amilyen tömzsi alkatú, és amilyen felháborítóan fittyet hány az időjárásra és a hőmérsékletre – haszonbérlő gazda is lehetett volna. Megvan az a képessége, hogy féken tartja és elreteszeli Angela érzelmeit, legyenek azok bármily viharosak. Angela higanyához ő a hőmérő.

Amikor a Brown házaspár időnként Angela nélkül utazik el, az otthona felettébb üresnek érződik. Egy személy számára túlságosan nagy, ezért gyakran barátokkal, ismerősökkel és a barátok ismerőseivel tölti meg, továbbá hetente többször is tizenkét főre ad vacsorát. Megállás nélkül szól a csengő, cserélődik az ezüst, és az állandóan ki-be vonuló magas szárú cipők simára koptatták a lépcsőt. A négyszintes, barna téglából épült ház, amelynek több az ablaka, mint amennyinek a megszámlálására bárki is rászánná magát, olyan, mintha az alatta lévő Piccadilly meghosszabbítása volna: nyüzsgő fogadó egy forgalmas főúton.

A Stratton Streeten álló házat a nagymamája, Lady St. Albans hagyta Angelára egy olyan rendkívüli összeggel együtt, hogy első pillantásra úgy tűnt, mintha a számjegyek golyóscsapágyakként gördültek volna végig az oldalon. Egy forró, poros augusztusi napon Angela a családjával együtt állt a Furnival’s Inn4 egyik elsötétített szobájában, miközben az édesapja ügyvédje felolvasta Lady St. Albans végakaratának rendelkezéseit. Angelát tette meg vagyona egyedüli örökösének, amely annyira vitatható döntés volt, hogy a nagy alakú országos napilapok kezüket-lábukat törték igyekezetükben, hogy hírt adjanak róla. Öt idősebb testvére nem kapott semmit, ahogy a két nagynénje sem, az édesanyja pedig csak egy kisebb összeget, mivel Lady St. Albans Angela nagyapjának a második felesége volt, tehát nem vérrokona a családnak. Nem is fogadták be. Lady St. Albans óhaja az volt, hogy Angela, a családfa legifjabb rügye kapjon mindent: félmillió fontot, évi ötvenezer fontos jövedelmet, plusz fele részesedést a Coutts and Co. bankban, a családi cégben, amelyet Angela nagypapája alapított, az összes ékszeréről, vagyontárgyáról, részvényéről és értékpapírjáról nem is szólva. A végrendeletnek csupán egyetlen kikötése volt, hogy vegye fel anyai nagyapja nevét, a Couttst is, és legyen Angela Burdett-Coutts. Ahogy teltek az évek, Angela azon kapta magát, hogy elhagyta a Burdettet, hiszen élete legnagyobb részében két neve volt, hármat viselni túl soknak tetszett, így elkezdte Angela Couttsként aláfirkantani a leveleit, és a példáját követve mások is így nevezték.

Az újságok azt harsogták, hogy az örökség folytán ő lett a leggazdagabb nő Londonban. Tintával papírra varázsolva alkottak róla egy képmást: elragadó, vonzó, tele van aggatva gyémántokkal, kérők omlanak a lábai elé. Ezek az emberek a nemzet többi részével együtt éppen csak azt nem akarták elfogadni, amilyen Angela valójában volt: érzékeny, zárkózott, egyáltalán nem hivalkodó. De leginkább egy fiatal nő, aki a szívből szeretett nagymamáját gyászolja. A látogatások Lady St. Albans Highgate negyedbeli kúriájába, ahol a hölgy disznókat tartott, és ahol Angela karácsonykor a kertben szedett fenyőágakat és magyalt; az utazások a tengerpartra, ahol tengerre néző szobákat vettek ki; a színházi esték; a lovaglások a hangás vidéken – mindennek ugyanakkor szakadt vége, amikor Angela kénytelen volt kilépni a világ szeme elé, ami pedig egyáltalán nem érdekelte, és amiről megállapította, hogy olyan súlyos adóval jár, amelyet egyetlen bankváltó sem képes eltörölni.

Angela megigazítja a kakadut, és lesöpör egy képzeletbeli porszemet a farkáról. Ma reggel itt jártak a cselédlányok, és a madár makulátlan. Mivel egy szintben ül az elhaladó omnibuszokkal, Angela gyakran találja magát szemtől szembe a poros üvegen keresztül bekukucskáló, kíváncsi tekintetekkel. Egy alkalommal egy úriember a Putney városrészből levelet írt a Stratton Street úrnőjének, amelyben a madár valódisága felől érdeklődött. Fogadott egy barátjával, aki úgy véli, hogy csak dekoráció, és Angela sajnálkozott, amiért ki kellett ábrándítania.

– Azt hiszem, iszom még egy kis kávét – mondja, de olyan halkan, hogy Mrs. Brown nem hallja meg.

Az idős asszony egy halványkék levelet szorongatva megjelenik az ajtóban.

– A háza Shepherd’s Bushban végre elkészült, és Mr. Dickens meghívja, hogy tekintse meg. Ő „sajnálatos módon elfoglalt” – olvassa fel hangosan –, de „bízik benne, hogy minden az ön kedve szerint való lesz”.

– Talán ezen a héten ellátogatok oda. Most megfürdöm.

Mrs. Brown visszavonul az ablak alatt álló szekreterhez, és ugyanebben a pillanatban Stockton, az inas lép be a fogadószobába. Egy lapos tálat tart a kezében, és átad benne Angelának egy névjegyet.

– Elnézést, kisasszony – zengi. – Mondtam az úrnak, hogy pihen, de erősködött, hogy sürgős az ügy.

– Parkinson – olvassa Angela, felemelve a névjegyet. – Vajon mit akar?

A teste azonban már tudja. Csomó képződik valahol a bensőjében, és amikor Stockton kimegy, hogy bekísérje a látogatót, automatikusan lehunyja a szemét, és mélyeket lélegzik. Sietve átmegy a kis nappaliba.

– Mr. Parkinson van itt. Azt mondta Stocktonnak, hogy sürgős az ügy – közli Angela. Ennél többet nem is kell mondania.

– Nem tudjuk, rá vonatkozik-e – válaszolja Mrs. Brown magabiztosan. – Valahányszor idejön az ügyvéd, a kisasszony azt hiszi, arról lesz szó, holott szinte soha nem így van. Valószínűleg valamiféle papírokat hozott önnek.

Angela a kandallópárkány fölött lógó képre pillant, amely az édesapját ábrázolja. Nem szereti ezt a portrét, amelyet nagyrészt sötétség ural; az édesapja már-már profilban ül, a fele arca árnyékban van, és Angela azt szeretné, ha megfordulna, és ránézne. Nagyon hiányzik neki az édesanyja, de volt valami abban, hogy ő volt a legkisebb, és lány, amitől úgy érezte, mintha karácsonyi ajándék lett volna az édesapja számára. Az édesanyja mosolya egyformán ragyogott valamennyi gyerekére; az édesapjáé csak neki szólt.

Parkinson már várja őket. Jellegtelen férfi, a kora negyven és hatvan között lehet, és alig öregedett az évek során, amióta Angela ismeri.

– Miss Burdett-Coutts – kezdi, a magáéba fogva Angela kezét. Parkinson egyike annak a kevés megmaradt embernek, aki az édesapja iránti tiszteletből a teljes nevén szólítja, amit a lány respektál benne. – Köszönöm, hogy hajlandó fogadni. Remélem, élvezetes volt a franciaországi tartózkodása.

Angela elhúzza a kezét, és szorosabbra összevonja magán a köpenyét.

– Köszönöm, Mr. Parkinson, nagyon. A Tuileriák kertje gyönyörű zúzmarásan.

– Csakugyan. Fogadja őszinte bocsánatkérésemet, amiért a hazaérkezése után ilyen hamar felkeresem, de szükségét érzem, hogy figyelmeztessem…

– Kiengedték?

Parkinson arca elsötétül.

– Attól tartok.

Angela meghúzogatja a ruhája ujját, és összeszorított ajkán keresztül kifújja a levegőt.

– Éreztem, amint visszajöttem, éreztem. – Zaklatott pillantást vet Mrs. Brownra, aki a karjába vonja, mintha újból tizenhárom éves kislány volna.

– Sajnálom, drágám. – Miközben Mrs. Brown szorosan magához öleli, megdörzsöli Angela karját, aztán szembefordul az ügyvéddel. – Tudja, hogy miért, Parkinson? Túlságosan korai, nem?

– De igen. Rájött, hogy van esélye a szabadon bocsátásra, ha csődöt jelent, és így sikerrel járt a bírósághoz benyújtott kérelme. A hét elején kapott kegyelmet.

– Ezen a héten! Ha tudtam volna, nem jövök haza. Franciaországban maradtam volna. Maga mikor tudta meg?

– A főkapitány személyesen hozta meg a hírt az irodámba, nincs egy órája. Azonnal idejöttem.

Angela ösztönösen az ablak felé pillant.

– Mikor? – kérdezi.

– Holnap reggel engedik szabadon a clerkenwelli börtönből.

Súlyos csend honol a szobában, mialatt ezt emésztgetik.

– Kapott tőle leveleket? – tudakolja Parkinson.

Angela Mrs. Brownra pillant, aki válaszol helyette:

– Néhány hónapja egyet sem.

– Továbbítson nekem mindent, Mrs. Brown. Talán felvilágosítást kapunk a terveiről.

– Úgy volt, hogy négy évet kap! – fakad ki Angela. – Nem értem, miért engedik ki újból. Hogyan lehet az, hogy a törvény őt szolgálja, és nem engem, akinek a gyötrése az életcélja? Hogyan lehet ez igazságos, amikor az ő szabadon bocsátása engem tesz fogollyá?

– Nagyon sajnálom, kisasszony.

– Sosem menekülök meg tőle, ugye, Parkinson? Nem tudok elképzelni egy olyan napot, amikor végre megszabadulok Richard Dunntól.

Mrs. Brown megszorítja a karját, és arcán felháborodott pírral megrázza a fejét.

– Ez nincs rendjén, tudja. Egyáltalán nincs rendjén, ahogy az az ember kihasznál minden kiskaput és gyenge pontot. A törvénynek szigorúbban kellene bánnia vele.

– Teljes mértékben egyetértek magával, Mrs. Brown.

Dr. Brown jelenik meg a fogadószoba ajtajában.

– Mi ez a nagy izgalom?

– Richard Dunnt – veti oda Mrs. Brown – ismét kiengedték a börtönből.

– Ne! Az nem lehet! Parkinson?

– Sajnos Mrs. Brown igazat szól.

– Akkor a törvény ugyancsak ostoba. Kedvesem – mondja Angelának –, ne csüggedjen el! Ha rajtam múlik, tízyardnyira sem jut a közelébe. – Tekintetét Parkinson felé fordítja. – Ballard ismét elfoglalja a posztját? Felteszem, már elküldött érte.

– Azonnal küldök majd egy pár soros üzenetet a rendőrőrsre.

– Itt is megírhatja – rendelkezik az orvos. – És én magam viszem el az őrsre.

Tartalom

1. A fehér kakadu

2. A kóctépő műhely

3. Middlesex

4. Csótány a lisztben

5. Hajcsavaró papírok

6. Egy ház Londontól nyugatra

7. A kertkapu

8. A Van Diemen-föld7

9. Piacok

10. Bádog és vas

11. Nyomdafesték és víz

12. Légypapír

13. A Celastrina argiolus

14. Dean Street

15. Mrs. Bryant

16. Fény az ajtó alatt

17. A Golden Square

18. Az éjszakai őrség

19. A nyári lak

20. A Calcutta

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Laik Eszter

Korrektúra Takács Andrea

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Alegreya SC – SIL Open Font License

Domine – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License