Vámos Miklós

Kerülő

Vámos Miklós

Kerülő

avagy a közép-európai sima zsidók létélménye

ATHENAEUM

Copyright © Vámos Miklós, 2026

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-628-6

Felelős kiadó: az Athenaeum Kiadó Kft. ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Dian Viktória

Lektor: Papp-Zakor Ilka

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Úgy néztem magamra mindig,

ahogy csodára nézni illik,

csodára, az ember fiára,

kezeire, nyírott hajára.

Szécsi Margit

Nem értem, miként gyűlölhetik ennyire ezek a fiatalok – főként a korábbi kedves

tanítványaim – a zsidókat, miközben például
engem is nagyon szeretnek.

Elliot Aronson, a szociálpszichológia doyenje

(magánlevélben)

Próbálj mindig megtartani egy darabkát

magad fölött az égből.

Marcel Proust

(Az elmúlt idő nyomában)

Álltál körülbelül hetven percig a Rumbach Sebestyén utcai zsinagógában, a színpadon, a határozottan profi világításban, kezedben a korszerű mikrofonnal. Fölötted a díszes kupolában mintha hulló csillagok óarany fénye zárta volna a teret. Darabka éjszakai égbolt.

Csillagok, csillagok… Dávid csillagai?

Az ősi szimbólum, amit pogromos időszakokban fölfestettek a zsidók üzleteinek kirakatára, mielőtt bezúzták az üveget. Ez az a csillag, amit a zsidónak minősített embereknek kötelezően a mellükre kellett tűzniük, megadott színben és méretben. Ez az a jel, amit a gettók házaira is kitettek, miheztartás végett. Ez az a szimbólum, mely a szvasztika (= horogkereszt) ellentéte lett a fajüldözők szemében, akik nagyjából-egészéből minden évszázadban nekiláttak, itt és amott, hogy maradéktalanul kiirtsák az úgynevezett zsidókat. A mostaniban, a huszonegyedikben ennek még előtte tart a világ. Ámbár az arab terrorszervezetek már akcióba lendültek. A fejlettnek képzelt világban pedig mintha szalonképessé válna az antiszemitizmus. Mer azér a zsidók (zsidrákok, bibsik, libsik) másik majomtól származnak. Vagy nem?

Mai ested helyszíne a budapesti gettó hajdani területén van. Fájó gondolatokat keltő tény. Ahogyan a Mogen Dovid – a hatágú csillag – sem Izraelt juttatja eszedbe, hanem a mérhetetlen szenvedéseket, amelyeket csak azért zúdítottak az izraelitákra, mert valakik úgy döntöttek a jog erejével, hogy azok. A te fölmenőid mindenáron magyarok akartak lenni, nem hagyták nekik. Megbűnhődtek az őseik miatt.

Egyszer majd vissza fogsz térni ebbe a zsinagógába, hogy ellenőrizzed, tényleg lebegnek-e odafönn azok a bizonyos csillagok, avagy csak a képzeleted vetítette őket föléd.

Azt mindig tudtad, hogy van Budapesten Rumbach Sebestyén utca, s abban egy zsinagóga. Sokáig omladozott, zárva volt. Gyakran hagytad e tájékon az autót (Trabantot, Ladát, Fordot, Mitsubishit, végül különbféle Volvókat), ha a Madách Kamarába tartottál. Szóval, a kis Madáchba. Már jó ideje Örkény Színházzá vált, ennek nagyon örültél. Ismerted Örkény Istvánt, amitől teljesen függetlenül rajongtál a műveiért. Boldogult ifjúkorodban voltál Örkény-epigon egy darabig.

Régebben többet jártál errefelé, amíg a környék nem vált ittas külföldi fiatalok bulinegyedévé. Az ittas magyar fiatalok csak másodsorban említhetőek, nyelvünk szavait kevésbé hallani itten. Annak idején bőven volt parkolóhely. Kezdetben ingyen. Ez ma már hihetetlen. Idősebbek – mint te – emlékezhetnek, igazolhatnak. Azt is tudod egy ideje, hogy errefelé volt a budapesti gettó, Kardos G. György igazi zsidó író kortársad mutatta meg a falanszterhatású, négyszögletes falívekkel egymásba nyíló épületeket. Ijesztő látvány. Ő történetesen egy ideig valamelyiknek az első emeletén lakott, örökös félhomályban.

A karcsú utca nekivezet a Dohány utcai nagyzsinagóga oldalának, ahol a kicsi temető és a szomorúfűz jellegű artisztikus vízió látható. Emanuel-emlékfa a neve, a fémlevelekre a holokauszt áldozatainak neve került. A nagyzsinagóga épületének barna keresztcsíkos sárga téglázata sokak emléktárában szerepel. Azokéban is, akiknek a zsidósághoz semmi közük, de jártak például a szomszédos, Filmmúzeumnak hívott moziba. Jelenleg Belvárosi Színház.

Hallod és olvasod, hogy az AI kérésre prózát is tud írni. Sose próbáltad erre használni, nem is fogod. Teneked azért az jobban megy. (Reméled.) Újabban a Google helyett használod, adatkeresésre. Arról például, hogy miért szokás keresztcsíkozni a zsidó imaházakat, semmi értelmeset nem sikerült összehoznia. De a válaszába beillesztette: A nagyzsinagóga épületének barna keresztcsíkos sárga téglázata sokak emléktárában szerepel. Noha e mondatot körülbelül három perce gépelted le. Tehát máris idézte neked, tőled. Ögyes, ahogyan bizonyos a zsidó viccek Kohn bácsija mondaná.

Hónapokkal ezután, amikor a szöveg átírásán pepecseltél, találkoztál egy ismerőssel. Ő nem az AI alapváltozatát használja, az ingyeneset, hanem valamelyik profi variációt, amelyre be kell fizetni. Az tudott érvényes magyarázatot. A zsidók igyekeztek a hagyományos keresztény templomok kinézetétől eltérőeket emelni, amikor zsinagógát építettek, emiatt a mór stílust követték, annak jellegzetessége a vízszintes sávozottság. Íme bizonyság, hogy tanulni bármikor és bárhonnét lehet. A jövő sajnos a mesterséges intelligenciának titulált szoftversokaságé.

A Rumbach Sebestyén utcai zsinagóga nem sokkal kisebb a Dohány utcainál. Színei és stílusa alapján az utóbbi öccsének tűnik. Vajon mi szükség volt rá, a bátyjához ennyire közel?

Meghívtak a Rumbach Sebestyén utcai zsinagógába, a huszonegyedik század első negyedének legvégén, az Úr kétezer-huszonötödik esztendejének április kilencedikéjére, hogy ott… nem is tudod, melyik igét használd: fellépj? előadást tartsál? könyvbemutatót celebrálj?

Tudnod kéne, a zsidók időszámítása szerint hányadik évben járunk. Ám sajnos fogalmad sincs. Rémlik, hogy ötezer-valamennyi.

A zsidó időszámítás kezdete 1. tisri 1., ami a keresztény időszámítás szerint Kr. e. 3761. október 7., vasárnap. (Ezt az időpontot a héber hittudósok számították ki az Ószövetség alapján.) A zsidó év hossza változó, de átlagos hossza a Gergely-naptár éveinek hosszával közel azonos (a zsidó év is a tropikus évhez igazodik), ezért a két időszámítás közötti átváltást viszonylag könnyen elvégezhetjük. A Gergely-naptári évet a zsidó évből 3760 levonásával kapjuk meg. Tisri hónap elsejétől december 31-éig még egyet kell kivonni a zsidó évszámból.

Íme. Ámbár mi egyszerű a zsidókkal kapcsolatban? A sima zsidókról nem is beszélve.

A Rumbach Sebestyén utcai zsidó imaházat remekül felújították, azóta kulturális rendezvények helyszínéül (is) használják. Így került sor rád. Legnagyobb meglepetésedre a szervezéssel Bíró Eszter – énekesnő – foglalkozik mint a hitközség embere, hm, asszonya. Ő jelezte, hogy a mondott nap idén éppen a pészach kezdete elé esik, legyél szíves ezt számításba venni.

Mindent elkövetsz, ígérted felelőtlenül. Rossz lelkiismerettel raktad le a kagylót (dehogy, e kifejezés a XX. századból maradt raktárodon), szóval, bontottad a vonalat. Sajnálatos módon semmiféle zsidó nevelésben nem részesítettek, következésképp csekély a tudásod a zsidó húsvétról, amiképpen e nép vagy vallás egyéb szokásairól szintúgy csak könyvekből – újabban a világhálóról – tájékozódhatsz.

Hosszú életed során azért adódtak bizonyos dolgok. Alkalmak. Munkák. Helyzetek. Amikor újra meg újra nekiláttál elsajátítani mindazt, amit egy sima zsidónak tudnia illik vagy kéne. Az igazi zsidók tudják, von Haus aus.

Az is egy büdös zsidó? – kérdezte az egyik alsó tagozatos, valamelyik osztálytársunkra értve, akit amúgy szerettek, örömmel barátkoztak vele. Nem, ő csak egy sima zsidó! – felelte a másik.

Az idős írástudó, akit most meghívtak a Rumbach Sebestyén utcai zsinagógába, gyerekként álmában se gondolta, hogy sémita származású. Azt se tudta, hogy létezik ilyesmi, s ha igen, voltaképp mit jelent az. Egészen pontosan máig sincs vele tisztában. A tudományos igény teljes mellőzésével. Nem henyeségből, még csak nem is a képzettség hiánya miatt. A tudomány sok mindent képes alátámasztani vagy magyarázni, ám a lényeget, a dolgok és jelenségek ősi magvát olykor csak nyíltszívű merengéssel lehet megérteni. Érzelmes, gátlástalanul szabad morfondírozással.

Azt, hogy miképpen kerülhetünk ilyesfajta tökéletesen bilincstelen lelkiállapotba, ne tőled kérdezzék. Csak részválaszokkal szolgálhatsz. Sejtesz valamicskét az odavezető ösvényekről, bizonyos mértékig homályos vagy közhelyes trükkökről. Agytisztogatás. Éber álomszövés. Keleti jellegű meditáció. Továbbá – ezeket nem próbáltad – szerek általi befolyásoltság, részegség, drogok, tudatmódosító anyagok is eljuttathatnak tudat és tudatalatti szegélyvonalára. Állítólag. Végül – ezeket próbáltad – robbanásig feszülő érzelmi sűrűsödés, például az, amit mindközönségesen úgy hívnak: szerelem.

A kölyökkorból hozott sima zsidót egy életen át használtad olyanokra, mint amilyen te volnál, akiknek a zsidósághoz egyéb komoly közük nincs, mint az, hogy annak tartják őket. Mert a szülőanyjuk vér szerinti zsidóságát nehéz hitelt érdemlően igazolni, inkább vallási vagy fajüldöző jogszabályok minősítése, hogy a hatágú csillag fénysugarában élnek. Kifejezetten röhejesnek tartod az efféle vér szerintit. Ha rendesen utánakutatnánk, kiderülne, hogy mi itt Közép-Európában igazi gemischter Salat vagyunk, a lehető legvegyesebb saláta. A Magyarországnak hívott felségterületen máig is élnek svábok, kunok, jászok, tótok, románok, ruszinok meg a leszármazottaik. A múlt kártyáiba pillantva felfedezhetjük ugye a törököket, a tatárokat, a hunokat, a gepidákat, a vizigótokat, a rómaiakat, a keltákat – satöbbi. A sor végén kullognak a szegény zsidók. Ők sokáig le se telepedhettek, birtokot és ingatlant nem vásárolhattak. A pénzüket azért elfogadták, esetenként inkább elvették. Alig érthető a kitartó maradási szándékuk. Tudni lehet, hogy például a budai várban építkezhettek, a pillanatnyilag Táncsics nevét viselő utca (ő ott raboskodott a forradalom és szabadságharc idején) tájékán. Mert éppen megengedték nekik. Nagyjából ötvenévente bekövetkezett a menetrendszerű pogrom, minimum elüldözték, maximum lemészárolták őket, házaikat felgyújtották, porig rombolták. Mégis, amint beköszöntöttek a valamivel békésebb idők, a túlélők egy része visszaköltözött, otthonaikat újjáépítették, tevékenységeiket folytatták, akárha mi se történt volna. Ez azért a derűlátás világbajnokságán aranyat érdemel.

Főként annak fényében, hogy a foglalatosságaikat a tiltások mindössze három területre korlátozták: 1. kereskedés, 2. művészetek, 3. tudományok. Sajnálatos módon gyakran ezeknek folyománya az ellenük irányuló utálat, megvetés, gyűlölet, tehát bizonyos mértékben az antiszemitizmus mint olyan. Mert az egyes számmal jelölt működés előbb-utóbb módosságot, néha kifejezett gazdagságot eredményezett. A kettessel és hármassal jelölt pedig másféle kiemelkedést, legrövidebben: hírnevet adhatott. Mindez gerjeszt változó erősségű irigységet, onnan pedig már csak egy ugrás, hogy irtsuk ki valamennyit.

Sima zsidó tehát az, aki nem vallásos, nem jár zsinagógába, nem tagja hitközösségnek, nem alijá-zott (telepedett ki) Izraelbe, ilyen terve sincs, nem beszél se héberül, se jiddisül, nincsenek izraelita hagyományai vagy szokásai, eszik disznóhúst, magyarnak érzi és vallja önmagát, az anyanyelve is magyar, de – ez egy nagyon súlyos DE – gyakran lezsidózzák. Ez van.

Mi az ellentéte a sima zsidónak? Ráncos? Érdes? Simátlan? Hát… nem kívánt törlendő. Esetleg fordított? Mint a kötésben, egy sima, egy fordított?

Egy ima, egy ordított. Jaj.

„Én zsidó vagyok? Hogyhogy? Mi az? Nekem bizony eszem ágában se volt, hogy zsidó leszek majd, ha megszületek. Itt várt a világon ez a buta meglepetés, amikor kiszálltam. Micsoda, hogy egész életemben zsidó legyek? […] Tessék talán felosztani ezt, mint a katonaságot, vagy mint egy közmunkát, mindenki szolgáljon, mondjuk, egy évet mint zsidó, ha már okvetlenül kell valaki zsidó is legyen, azonkívül, hogy ember.”

A drága Szép Ernő írta ezt, 1918-ban, a Lila ákác című regényében, megjelentette az Athenaeum. Nem az az Athenaeum, amelyik mostanában téged, hanem a két háború közti időszak legfontosabb csúcskiadója, ott szeretett volna publikálni szinte mindenki a Nyugat szerzői közül. Az Athenaeum azokat választotta, akiket nagy vagy legalább üzletileg elfogadható példányszámban megvásároltak a nyájas olvasók. Jókai volt az igazgatótanács elnöke, amíg élt. Az ő mintegy százkötetes díszkiadása számított a cég kiemelkedő termékcsoportjának.

A sima zsidó azért kis megszorításokkal azonosítható azzal a fogalommal, hogy neológ. Mert igazi zsidó talán az, aki a Tóra és a Talmud rendszerének és szabályainak százszázalékos követése szerint él. Akként öltözködik, viselkedik, étkezik, imádkozik, egyszóval létezik. A neológok pedig azok, akik úgy hitték, ha megpróbálnak lazítani a hagyományok egyre nagyobb hányadán, akkor talán a nemzetek, amelyeknek a területén igyekeznek gyökeret verni, beveszik őket a normál – sima – állampolgárok soraiba. Megengedik nekik, hogy beolvadjanak. Asszimilálódjanak. Ez tévedésnek bizonyult, gyakran súlyos következményekkel.

Valójában az, hogy zsidó, voltaképp csupán fikció. Olyasféle, mint mondjuk a sváb. Az is több idevándorló vagy betelepített népcsoportot takar. A nyelvük sem azonos, csak hasonló. Amikor a Sánta kutya című regényt írtad, úgy döntöttél, hogy a főhős(nő) minden fejezetben beszéljen másképp. Az elsőben svábul. Vértestolna nevű faluban volt hétvégi házad, ott az idősebbek egymás közt svábul kommunikáltak. Valamennyire sikerült ellesned a jellegzetes kifejezéseiket, és a figurád kisgyerekkori monológját ezekkel raktad tele. (A lány a második részben Szegedre kerül nevelőszülőkhöz, ott őzve folytatja. Satöbbi.) A kézirat svábos elejét megmutattad egy sváb származású kollégának, Kalász Mártonnak, akkor éppen ő volt a Magyar Írószövetség elnöke. Itt-ott javított rajta. (A szögedi fejezetet persze szögedivel nézetted át.) A könyvről megjelent egy tulajdonképpen kedvező kritika, amelynek szerzője bírálta az általad használt sváb beszédet, hogy az nem hiteles. Igen, mert ő egy harmadik sváb tájékon nőtt fel.

Az úgynevezett zsidók is sokfelől jöttek ide, eredeti nyelvük sem azonos. Két alapcsoportba sorolhatóak. Az askenázik körülbelül a keletről vagy északról érkezettek, főleg Galíciából, Litvániából, Oroszországból. Kinézetük valamennyire németes, sápatag bőr, seszínű vagy szőke haj, gyakran gyönge látással – szemüveggel – párosulva, sokszor korai hajhullással. A szefárdok inkább dél felől jöttek, külsejük olyan, amilyennek a spanyolokat képzeljük. Ám ezeken belül is sok az egymástól különböző csoport. Ezek mind zsidók.

Márton Laci, az egyik legkedvesebb kolléga, sőt immár jóbarát mesélte, hogy aki ért hozzá, az a német hangzású vezetéknevekről is el tudja dönteni valamelyes biztonsággal, hogy valódi német emberé, vagy II. József rendelete nyomán vette föl egy zsidó. Laci a bölcsészkar német szakán kettest kapott a szigorlaton amiatt, mert a híres Thomas Mann-novella címét így emlegette: Friedmann úr, a törpe. Pedig az Friedemann (az eredetiben Der kleine Herr Friedemann). Friedmann = zsidó név. A professzor ezt tudta, Márton Laci akkoriban még nem. Te most sem. Van tanulnivalód bőven.

A Rumbach Sebestyén utcát nem rabbiról nevezték el, hanem orvosról. Sebaj, szegről-végről rokon szakmák. Az illető Rombach néven született, Nagybányán, 1761-ben. Hosszú élettel ajándékozta meg Isten, Adonáj vagy a sors. Bécsben halt meg, 1844-ben, gazdag emberként. A család Németországból keveredett ide, semmi jele, hogy zsidók lettek volna. Sebestyén apja Nagybányán folytatott orvos praxist, előbb a katonaságnál, később a bányaigazgatóságnál lett sebész. A fia követte az atyai példát, Pesten, majd Bécsben járt egyetemre. A Terézvárosban kezdte gyógyító tevékenységét. 1798-ban tisztiorvossá nevezték ki.

1806-ban megnyitotta a főváros első gyógyfürdőjét, valahol a mostani Podmaniczky és Munkácsy Mihály utca kereszteződésénél. „Rombach Vas Ferdője az Város Erdejének bal oldalán állíttatott fel 1806-ik esztendőben, és leginkább az szabad levegőt, és zöldséget kedvellők által látogattatik.” Patacsich József tollából való veretes mondatok, a Szabad királyi Pest városnak leírása című traktátumból (1831).

A telket 1800-ban Rumbach Sebestyén más céllal vette meg, szőlőt gondolt termeszteni a homokos talajon. Mindenekelőtt kutat ásatott az öntözéshez, váratlanul vastartalmú forrásra lelt. Tudta, az ilyen víz gyógyerejű, ezért tőkék helyett fürdőt építtetett, s mellé vendégházat étteremmel. A befektetés hatalmas sikernek bizonyult, egymásnak adták a kilincset a gyógyulni vagy csak üdülni vágyó módos pestiek. Vélhetőleg a benyert pénzek nagysága is lehetővé tette, hogy Rumbach a szegényebb betegeit ingyen kúrálja, s a katonai kórházakban se fogadjon el fizetséget. Önzetlenségének híre eljutott a királyhoz, aki nemesi címet adományozott az akkor már híres orvosnak. Öt gyereke született. Miután a felesége meghalt, a magány elől Bécsbe költözött a lányaihoz.

A Vas Feredő területétől néhány saroknyira zajlott a gyerekkorod és zavaros ifjúságod eleje, ráadásul a gyógyintézmény hűlt helyén épült a Kölcsey Ferenc Gimnázium, a középiskolád. Hú, de menő lett volna, ha kis korodban még üzemel a fürdő, járhattatok volna oda. Esetleg belógva, ahogyan a Széchenyiben csináltátok néhanap, vélhetőleg a jegyszedők jótékony szemhunyásával, népesebb családokhoz sodródva egyenként.

Sajátságos, hogy Rumbach Sebestyén nem a sikeres és önzetlen orvosi munkássága miatt kapott utcát, hanem mert 1806-tól 1833-ig az övé volt az akkori Országút (ma Károly krt.) 9. szám alatti átjáróház, amelyet építtetője nyomán (aki valószínűleg az apósa volt) Pauer-háznak hívtak. Annak túlsó kapuja nyílott az addig névtelen utcára, mely 1877 óta őrzi Rumbach Sebestyén emlékét. Nem találtál magyarázatot arra, hogy miként lett a Rombachból Rumbach.

Kevéssel a zsinagógabeli est előtt jött ki a mai Athenaeumnál a hetedik Karcsú Könyved. Utána tánc. Bevált praxisod, hogy a legutóbb a boltokba került munkád címét adod az estjeidnek. Megírtad Bíró Eszternek, ezt szeretnéd. Ő viszont udvariasan kérlelt, válassz inkább valami olyat, ami utal a pászkaünnepre.

Aha. Tehát a pészach = pászkaünnep. Már emlegetett süldőkorodban gyakran kaptál reggelire pászkát, tejbe vagy kakaóba tördelve, kanállal ettétek. Valamennyire szeretted. A kutya se kötötte az orrodra, hogy ez nem a kétszersült lapos változata, hanem szimbólum, a kovásztalan kenyéré. Amit a menekülés során sütöttek a zsidók, amikor nem volt idő dagasztásra-kelesztésre.

Szóval, pészach. A világháló nevű tanácsadódhoz fordultál segítségért. Te szünet nélkül hálát adsz a nagyúrnak, akinek vendégei vagyunk ezen a sártekén (anyanyelvűek: a sorsnak), amiért az emberiség szinte teljes tudása hozzáférhető néhány kattintással. Az első meglepetés: a szó magyar jelentése: elkerülés. Tényleg? Mit kéne elkerülni? A második: pészach = zsidó húsvét. Kábé egy hétig tartó vándorünnep.

Ezzel akár kezdhetnél is valamit. Legyen az est címe: ELKERÜLÉS. Bár túl sok benne az általad kerülni igyekezett e betű. Sebaj. Azonmód jelezted e-mailben, a gyorsan megoldott feladat okozta léha könnyűséggel a szívedben.

Folytattad a búvárkodást, vagyis a kései tanulást. A pészah az egyiptomi kivonulás ünnepe. Arra emlékeztetik magukat és a világot a zsidók, hogy milyen ügyesen elmenekültek arról a veszélyes – nem őnekik való – vidékről.

Idáig rendben, a história megtalálható az Ószövetségben, mindjárt az elején. Az még az alaptájékozottságodnak is szerves része, hogy a Szentírás nyitó fejezetei azonosak a zsidó bibliával. Érdeklődésedre se teológus, se vallástörténész nem szolgált érvényes válasszal arra a talán jogos kérdésre: a nem zsidó keresztények miért használják egyáltalán az Ótestamentumot? Vagy miért nem hagyják ki belőle Mózes könyveit, amelyek lényegében az óhéber nép történelmét és hitéletét taglalják? Jó, jó, azért a Genezis kell, a tízparancsolat is szükséges. Ádám, Éva és a kélgyó szintúgy hiányoznának. De ha Iréneusz püspök kevéssel időszámításunk után, úgy százötven táján elrendelhette, hogy az akkori egyházvezéreknek (illetve neki) kevésbé tetsző vallásos iratokat tűzre vessék, valamiféle óvatos bibliareform talán ma se volna szentségtörés.

Az sem világos, hogy miként válhatott a keresztyén egyház főhősévé Jézus, a zsidó. Illetve ha már így alakult, hogyan fér össze ezzel a katolikusok, reformátusok, evangélikusok, protestánsok köreiben is föl-föllángoló antiszemitizmus. Föl nem fogható. Sosem kaptál erre magyarázatot se rabbitól, se paptól, se lelkésztől.

További fájó kérdés, egyenest Mózes második könyvének (Kivonulás vagy Exodus) tizenkettedik fejezetéből. Ez olvasható a pészachról:

Mikor pedig a ti fiaitok mondandjának néktek: Micsoda ez a ti szertartástok? Akkor mondjátok: Páskha-áldozat ez az Úrnak, a ki elment az Izráel fiainak házai mellett Égyiptomban, mikor megverte az Égyiptombelieket, a mi házainkat pedig megoltalmazta. És a nép meghajtá magát és leborula. (26-27. Fordította Károli Gáspár, ki más?)

A tíz úgynevezett bibliai csapás közül ez az utolsó, amit a haragvó Úr a földlakókra zúdított. Tárgyszerűen: végigvonult Egyiptomban, s megölt minden elsőszülöttet. A fáraó fiát is. Felszólította a zsidókat, használják bárányok kiontott vérét arra, hogy megjelöljék a házaikat, így az ezekben lakó csecsemőket megkíméli. Szerezzenek azután zsákmányt a… nos, az araboktól, majd tűnjenek ki a képből, sietve. (Egyik szakértő szerkesztőd jelezte: az idő tájt még nem arabok éltek arrafelé, hanem főleg a filiszteus nép. Az ő nevükből származik a palesztin szó. Ki gondolta volna? Te biztosan nem.)

A lényeget Károli Gáspár veretes fordításában aligha értetted volna meg hat és fél évesen. De neked a hittantanárnőd egy kissé modernizáltat (s valamennyire megkurtítottat) adott.

E ponton álló helyből, nekifutás nélkül ugrasz egy jó nagyot, visszafelé az időben, nem máskorra, mint 1956 nyarára. A nagyanyád (anyai) titokban hittanra járatott, az Angelika nevű nénihez, aki apáca volt, amíg lehetett (negyvenes évek vége), azóta takarítónő. (V. ö.: Zenga zének.) Mellékkeresetként illegálisan katekizmust oktatott, fölkészítette a nebulókat az első gyónásra és áldozásra. Korábban eme nagyanyád érte el, hogy születésed után (1950. január 29.) annak rendje s módja szerint megkereszteljenek, csöndben, feltűnés nélkül.

Angelika néni alagsori garzonjába kellett járnod az órákra, heti kétszer. Az elsőn kaptad tőle a miniatűr bibliát, fekete pufi műanyag borítóban. Miért ilyen picurka? – kérdezted. Hogy jól eldughasd a szüleid elől. Hát, rendben. A szekreter nevű bútordarab rejtekfiókjában tartottad.

Az Újtestamentummal foglalkoztatok, Angelika néni rövidke részleteket adott föl, memoriternek. Sajnálkozott, e könyvecskében annyira kicsik a betűk, ő szemüveggel is alig látja. Az nem okozott gondot neked. Négyéves korodban megtanultál olvasni egy mesekönyvből. Betűéhségedhez képest igen kurta szövegeket kaptál házi feladatul. Belenéztél az Ótestamentumba is, kíváncsiságból. Napokon belül eljutottál a föntebb idézett részhez.

Angelika néni, kezdted a következő alkalommal, kérdezhetek valamit? Persze, Tibike (még Tibor voltál), úgy tanulsz, ha kérdezel. Szal… miért kellett leölni a csecsemőket? Ő értetlen arccal: milyen csecsemőket? Hát, az elsőszülöttek, akiket az Isten… ööö…

Hosszan tűnődött majd: Nem tudom.

Kizárt, hogy ne tudja, csak nem árulja el, gondoltad. Méltatlankodtál: De hogy pont az úristen öl, és ha már, mér pont elsőszülötteket? – a nővéred jutott eszedbe. Nem tudom, ismételte, foglalkozzunk a feladott anyaggal, készültél?

Azt hitte, a nebuló csak el akarja terelni a figyelmet a memoriterről. Pedig: Angelika néni, én készültem! – felelhetted volna. Inkább bizonyítottad.

Eltelt az a rengeteg év, változatlanul föláll a hátadon a szőr, ha a meggyilkolt csecsemők jutnak eszedbe, ráadásul könnyen lehet, hogy ez a bibliai szakasz az antiszemitizmus ősi magva. Mit gondolhatott a többi nép a zsidókról, akiknek az Istene habozás nélkül kiirtja a nemzsidó lakosság babáit?

Föltéve, hogy ez a história a valóság lenyomata, nem csupán jelképes kifejezése annak, hogy Isten – a mienké – véd bennünket, efféle szörnyűséges áron is. Oh! irgalom atyja, ne hagyj el.

Fú… talán ezzel kéne indítanod az estedet a Rumbach Sebestyén utcai zsinagógában, akkor is, ha megköveznek. Ha már lúd – hm, töltött lúdnyak –, legyen kövér.

Ekkor támadt ama szeszélyes ötleted, hogy alkalomnak adtáján meg kéne írnod a hozzád hasonló sima zsidók létélményét, itt, Európa köldökénél.

Ilyesfajta estekre nem szoktál fölkészülni. Tapasztalataid szerint jobban jársz, ha csak úgy mondod a magadét, meztelen lélekkel, engedve, hogy hasson rád a hely, és főként az egybegyűltek szelleme, aztán bátran kimondod, amit ez gerjeszt a központi idegrendszeredben. Az elv – cél – mindig ugyanaz: szolgálni a könyveidet, élen a legutóbb megjelenttel. Benned szikrányi magamutogatási vágy sincs. Sejted, ez nem könnyen hihető, tekintettel arra, hogy hajdanában gitáros dalszerzőként ügyködtél színpadokon, néha a rádióban és a televízióban is, jóval később pedig tévéműsorokat készítettél, amelyek sikeresek voltak. Mindezek ellenére szeretnéd, ha hinnének egy tapasztalt ember szavának: a sorolt tevékenységekbe véletlenül keveredtél. Immár bevallanád, ha nem ez volna az igazság. Valamennyi nyilvános fellépésed mozgatórugója ugyanaz: megteszed, a könyveidért. Ennyivel tartozol azoknak, akik pénzt adnak értük.

Ha jobban belegondolsz, ez is tekinthető jellemzőnek arra, amit a sima zsidókról állítani szoktak. Kifejez valamiféle anyagiasságot. Elvégre ha a regényeid vagy novelláid reklámemberévé válsz, végső soron a saját pénztárcádat vastagítod, és persze a kiadódét. Csakhogy – ezt se könnyű elhinni – te nem vagy anyagias. Ismét csak kérheted, hogy higgyék el.

Egy szó, mint száz, soha nem készülsz a könyvbemutatókra, önálló estekre. A rögtönzés bűvöletében alakulnak a történetek, s szökkennek elő a mondatok beszédszerved nyílásából. Próbáltad másképp, úgy rosszabbul jártál, következésképp a hallgatóságod is. Most viszont úgy érezted, nem csinálhatod a felelőtlenség léhaságával. Egy zsinagógában aligha mondható akármi. Tervezted, hogy az est előtt benézel a helyszínre, előzetes terepszemlét tartasz. Oda is autóztál a Rumbach Sebestyénbe. Kétszer. Első ízben hiába keringtél a környéken, nem sikerült megállnod a kocsival. Másodszor pedig zárva találtad a zsinagógát.

Valakitől meg kéne kérdezni, szabad-e olyan stílusban beszélni az Úr házában, ahogyan te szoktál. Látásmódod ugye ironikus, helyenként groteszk. Egyik első kritikusod hosszú méltatásában azt írta: a grotex (sic) látású Vámos Miklós. Úgy emlékszel, a Népszabadságban jelent meg az elemzése, s bizonyos körökben a helyesírási hibája közröhej tárgyává lett. Sükösd Mihálynak hívták, maga is publikált prózát. Neked tetszett, a grotex jól hangzik, amúgy se helyesíró vagy, hanem szépíró.

Sükösd már régen meghalt, kétszeresen is, fizikai léte mellett a munkássága is feledésbe merült. Te még mindkét értelemben itt vagy, ha igaz. Most pedig menned kell a zsinagógába. Hogy ebből mi lesz?!

Rémlett neked: a zsidók Isten nevét csak betűkihagyással írják le. A Bibliában viszont úgy szerepel, ahogyan idézted. Lehet, hogy csak héberül (arámiul) nem szabad hibátlanul? Mi van a koiné esetén, ami a bibliai görög, az Újtestamentum nyelve – ha jól tudod. Mondani szabad hibátlanul? Ajjaj. Vagyis inkább ojvé – stílszerűen.

Fölfogtad, hogy erre az estre mégiscsak készülnöd kell.