Fordította

PATAT BENCE

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Vetle Lid Larssen: De stjernekyndige

Copyright © BONNIER NORSK FORLAG AS 2023

Hungarian translation © Patat Bence, 2026

A Norvégia-térkép az Oslói Nemzeti Könyvtárban őrzött,
1780-as atlaszból származik, kiigazította: Henrik Koitzch.

A Vardø-térkép az Ephemerides astronomicae (1791)
VIII. kötetében található: Hell Miksa Vardøről készített térképe (1772),
fényképezte: Nils Voje Johansen.

Album veratrum, Nemzeti Könyvtár, kiigazította a norvég kiadó.

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Németh Luca Anna

Kézirat-előkészítő Kütsön Nikolett

Korrektor Fekete Nóra

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 290 6

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A fordítás a norvég irodalom külföldi megjelenését ösztönző
Norwegian Literature Abroad (NORLA) támogatásával jelent meg.

Albának

Ezt a regényt valós események ihlették.

A szereplők valóban léteztek, de mindaz, amit mondanak és tesznek, teljes egészében a szerző képzeletének műve. A mértékegységek többségét az egyszerűség kedvéért a mai szabványok szerintire számítottam át. A növény- és állatnevek, a műszaki és topográfiai kifejezések történeti és korabeli forrásokon alapulnak. Mióta az Urania nevű hajó elindult drámai útjára, sok minden történt, de talán nem is annyi minden, mint gondolnánk.

Vetle Lid Larssen

20 milligramm zászpa az ember számára halálos adag.
Ez a szárított növényből néhány grammnak felel meg.
Már néhány perccel a mérgező adag lenyelése után égető
és szúró érzés jelentkezik a szájban és a torokban.
A testhőmérséklet csökken, és dermesztő hidegérzet alakul ki.

OLLE MATSSON: Minden méreg – halálos anyagok
és szerepük a történelemben

Bécs, 1792. április

Az utca sötét volt és piszkos. Ahogy haladtam előre, a házak egyre alacsonyabbnak és roskatagabbnak tűntek. Helyenként lángnyelvek csaptak fel hordókból és vödrökből, és sápadt fényt vetettek azoknak a nyomorultaknak az arcára, akik egymáshoz közel húzódva próbálták magukat melegen tartani. „Tisztelendő úr, tisztelendő úr!”, kiáltották utánam, mivel norvég lelkészi kabátomat jól láthatóan viseltem. Égett hús és csatorna szaga terjengett, fáztam a vékony köpenyemben. Nödlgasse 17. Még néhány száz méter. Továbbloholtam a szemét és a hordók között, és valahányszor valaki rám kiáltott, behúztam a nyakam, a botom ébenfa nyelét szorongattam: Valdresben farkasfalkáktól mentett meg. Alighanem osztrák haramiákkal is elbánik. Legutóbb húsz éve jártam külföldön. Minden művészetről és nagyszerűségről árulkodott: lehengerlő volt.

Benyitottam a 17-es szám kapuján.

Rothadó, bűzlő, háromemeletes ház.

A lépcsőfeljáró fala tele volt szitokszavakkal: Jezsuita disznó. Szélhámos pap, hordd el magad. Az első lépcsőfordulóban pedig: Büdös ez a feljáró. Alá valaki nagy betűkkel hozzátette: Az te vagy, te lotyó.

A lépcsőfokok nyikorogtak a talpam alatt. Egy kapatos pár arcát elfordítva támolygott le a lépcsőn. Ahogy felértem, megálltam. Egyetlen ajtó. Tábla sehol. Bekopogtam. Senki nem válaszolt. Erősebben kopogtam. Végül belöktem az ajtót.

A szoba szinte teljesen csupasz volt. A sarokban álló ágyon kívül se dísztárgyat, se bútort nem láttam. Még egy feszület sincs, gondoltam magamban. De az ágy fölötti polcon megpillantottam valamit, amit felismertem: egy kagylót. A szobában szénszag terjengett. Az ágy mellett ülő, idősebb apáca megfordult. Biccentettem, távolról bemutatkoztam: ő erre meghajolt, mintha már várt volna, majd hirtelen átsietett a szomszéd szobába, és betette maga után az ajtót.

Óvatosan közelebb léptem.

Az ágy valaha sárga volt, de lepattogzott róla a festék, a támla kirepedezett. A halovány fényben nem sokat láttam. Először csak egy rakás takarót és pokrócot tudtam kivenni.

Előrehajoltam.

Ekkor megláttam az arcát.

A párnán alig volt valami: néhány hajtincs, egy orr, beesett arc. Nem ismertem meg a vonásait. Egy öregember. Nagyon öreg.

Megköszörültem a torkomat.

Kinyitotta a szemét.

Ő volt az. Egy darabig némán álltam.

– Hell professzor? – szólaltam meg végül. – Borchgrevink vagyok. Norvégiából. A segédje. Emlékszik rám? A Vénusz-átvonulásról?

Hell Miksa nehezen emelte rám a tekintetét. Már nem kételkedtem benne: valóban ő az. Keskeny ajka, a homloka, a mosolya. Hosszú idő telt el.

– A diák… ön az… maga? – kérdezte lassan. Szünetet tartott, levegőt vett: – Borgre… Borchra…

– Borchgrevink.

Újra elmosolyodott.

– Megöregedett.

– Köszönöm – feleltem esetlenül. – Ön jól tartja magát.

Rám nézett, szemlátomást próbált rám fókuszálni, mert pislogott.

– A látásomat majdnem teljesen elvesztettem – mondta, mintha olvasott volna a gondolataimban. – Evett?

– Igen – feleltem meglepetten.

– Én nem. Már tizenkét éve. De sok teát iszom.

– Ahogy huszonkét évvel ezelőtt is.

A tekintetemet fürkészte.

– Miért jött ide?

A szemébe néztem, haboztam, szorított a mellkasom. Nem feltétlenül azért, mert megöregedett – vagy mert én magam megöregedtem, az is zavart, de még inkább az, hogy eltelt az idő. Hová tűnt minden?

– Látni akartam – hazudtam.

Sóhajtott egyet, majd az ágy széle felé biccentett.

Leültem. Megköszörültem a torkom.

– Sajnovics?

– Meghalt – nézett rám Hell. – Felakasztotta magát.

– Felakasztotta…? – Csendes káröröm fogott el.

– Így megy ez. Isten legyen irgalmas a lelkéhez – mondta az öreg, majd nagy levegőt vett.

Gondolkodtam, mit mondjak. Sok mindent szerettem volna. Ezernyi dologgal készültem. De mintha valami a torkomon akadt volna. Egy hang sem jött ki belőle. Hirtelen egy kő süvített be odakintről, összerezzentem: az ablak alsó szélét találta el, betörte az alsó üveget, és begurult a padlón.

Az öregember felemelte a kezét.

– Gyerekes csínytevések – mondta –, kértem őket, hogy hagyják abba.

Egyszeriben megbántam, hogy eljöttem. Hét hétig voltam úton. Felálltam.

– Maga akar valamit – szólalt meg Hell hirtelen.

Haboztam, az utcáról kocsizörgés hangját hallottam.

Valahol messze kiáltott valaki.

– Egyvalamire nem kaptam választ akkor – mondtam. – Ami ennyi éven át nem hagyott nyugodni. Hogy őszinte legyek, csak azért jöttem – néztem Hellre. – Feltehetnék önnek egyetlen, döntő fontosságú kérdést?

Washington, 1882. március 2.

Igen tisztelt Mohn Professzor!

Mint a négy évvel ezelőtti norvég jeges-tengeri expedíció résztvevőjének írok Önnek. Olvastam érdekes észrevételeit Hell Miksa atya 1769-es, botrányos vardøi utazásáról. Mind ez idáig elfogadtam minden támadást, amely Hell ellen, a tudományos munkája, az eredményei, az általa elkövetett csalás és az annak leplezését célzó kísérletek ellen irányult. Kétség sem fér hozzá, hogy hazug szélhámos volt, és minden nemes elvünket elárulta. Élete jelentéktelen, halála pedig sajnálatos volt.

Néhány hónappal ezelőtt teljesen véletlenül bukkantam az expedíció egy ismeretlen résztvevője, egy Jens Finne Borchgrevink nevű, elfuserált teológus által hátrahagyott papírokra. Olvasta Ön az ő meglepő beszámolóját?

Megtudtam, hogy Ön az 1878-as norvég jeges-tengeri expedíció során ellátogatott Vardøbe, és állítólag megtalálta Hell obszervatóriumának maradványait. Úgy értesültem, hogy azt a part szélére, a szélnek és a dagálynak kiszolgáltatott helyre építette. Miért oda? Már amúgy is a világ egyik legkönyörtelenebb helyén tartózkodtak. Nem kellett volna Hellnek a norvég Borchgrevinkre hallgatnia? És az expedíció harmadik tagja, a magyar Sajnovics? Ő vajon már a kezdeti szakaszát élte annak, ami tragikus sorsát okozta? Úgy vélem, erről megoszlanak a vélemények. Nem tudom, Ön mennyi információ birtokában van. Az a különös, hogy kedvelem Hellt: szent volt, tudós, a nagy igazság harcosa. De miért döntött úgy, hogy becsapja az egész világot?

Én mondom Önnek, kedves professzor, hogy itt valami nem stimmel. És borzongató távlatokat vet fel.

Alázatos szolgája,

Simon Newcomb,

az Egyesült Államok Haditengerészeti Obszervatóriumának
vezető asztronómusa

1. RÉSZ
A segéd

RÉGI BARÁTOK

Trondhjem, 1768. február

Az ellenségeknél egyetlen rosszabb létezik a világon. A barátok. A legrosszabbak pedig a régi barátok. Ők megőriznek annak, aki voltál. Például Tonning. Egy lapos, sovány arc. Fojtott nevetés. De mindeközben: ártatlan szemek, mint két tiszta tó egy kiégett pusztaságon.

– Egészségedre, Borchgrevink.

Koccintottam vele.

– Sápadtnak látszol.

– Nem vagyok az.

– Egészségetekre, fiúk – ismételte meg. – Norvégia jövőjére!

Mindenki koccintott.

Parelius újabb poharakat töltött tele. Holck nevetett. Irgens áthajolt az asztal szélén, és belehányt a vödörbe, amelyet a pincérlány éppen akkor tett le oda. Azt ünnepeltük, hogy kinevezték a hitrai gyülekezet lelkészének. Két nap múlva készült indulni. Tonning Észak Liliomának nevezte. Irgens már tíz napja preparálta a fél évvel korábbi, munkvolli leleteit, de értékelhető minőségben egyedül egy réti boglárka, egy vidracsontváz és két Digitalis purpurea maradt meg.

– Mi lenne, ha a rögtön a leletek megtalálása után elkezdenéd a preparálást? – vetette fel Tonning.

– Úgy fogok tenni.

– Hitra szigetén minden sokkal kisebb lesz. Soványabb a talaj.

– A nők viszont annál bujábbak.

Mindenki nevetett. A lány újabb korsókat hozott. A szomszéd asztalnál Mølmann igazságügyi tanácsos ült, annyira részegen, hogy a paróka félig lecsúszott a fejéről. Két úr gombolta ki éppen a mellényét, az egyik hegyes, kellemetlen arcával egy sólyomra hasonlított. A másik oldalon lévő asztal is tele volt. Valaki énekelt. A pipafüst összesűrűsödött a mennyezet alatt.

A hónap utolsó szombatja volt. Egy újabb fagyos éjszaka Trondhjemben. Odakint, a Brattøránál a jéghideg hullámverésben ringatóztak a hajók, de bent, a csapszékben meleg volt. Túl meleg. Felhörpintettem a korsó tartalmát. Végignéztem a barátaimon. Őket is ünnepeltük. Holckot éppen akkor nevezték ki a tudományos társaság könyvtárosának, Parelius a természettudományi gyűjtemény vezetői tisztségét vette át, Tonningnak pedig Koppenhágában, Peltnél jelent meg a disszertációja, a Rariora Norvegiae. Amelyet – elfogott az émelygés – Zsófia Magdolna hercegnőnek ajánlott.

– Mi hír a tanársegédi állásról? – pillantott rám Tonning a pohár fölött.

– Már nem vagyok tanársegéd. Adjunktus vagyok.

– Aha, az egykutya.

– Nem igaz. Most komoly felelősség hárul rám. Jók a kilátásaim. Gunnerus bizalmi embere vagyok.

Tonning felnevetett.

– És mivel bíz meg? Kagylószedéssel? Hagyd ott, amíg nem késő.

– Jól érzem magam ott, barátom.

– Apád mit mond?

– Azzal fenyegetőzik, hogy megvonja tőlem a pénzt, ha nem leszek hamarosan lelkész.

– Hohó!

– De nem meri megtenni.

– Jó neked. Add ide a húst.

Holck odahajított neki egy félig lerágott, a penésztől kéklő csontot: Tonning úgy rágcsálta, mint valami állat.

Felálltam. Forgott velem a helyiség.

– Beszédet akarok tartani nektek, uraim – szólaltam meg –, minden kiválóságnak, a világ minden jó emberének, a legjobbaknak, nekünk, akik ennél az asztalnál ülünk!

– Halljuk, halljuk! – csapkodták az asztalt.

– Van egy borús sejtésem – folytattam, és hörpintettem egyet egy újabb korsó sörből. – A kiválóságok valamikor a jövőben el fognak tűnni. A kiválóságokat le fogják győzni ősellenségeink, a másodrangúak!

– Igen! – kiáltotta Irgens.

– Mi, akik a természettudományos pályát választottuk – folytattam –, mi, itt… nekünk… a mi…

– Térj a tárgyra, te, Norvégia legrosszabb szónoka.

Ez az utolsó, amire még tisztán emlékszem. Aztán csak töredékek maradtak meg: a beszédem, amely új magaslatokba tört, Holck vastag ajka, a nyáladzó Parelius, Irgens, aki folyton közbekiabált. És mindvégig Tonning barátom gusztustalan, ragacsos tekintete.

Barátom?

Korsóját az enyémhez koccintotta.

– Itt mindenki a Norvég Királyi Tudományos Társaság tagja. Én, Parelius, Irgens és Holck. Csak te nem. Csak Borchgrevink nem.

– A következő tagválasztáson én is az leszek.

– Tavaly is ezt mondtad.

Hallgattam. Tonningra néztem. A püspök kedvence volt. Egy év leforgása alatt teljesen kiszorított: a püspök őt küldte Mørébe botanizációs utakra, őt bízta meg fontos jelentések készítésével, Linnének küldött irományaiban őt emlegette lelkesen. Tonning így, Tonning úgy. Mondanom, tennem kellett volna valamit. Tiltakoznom kellett volna.

De úgy tettem, mintha mi sem történt volna.

Ez volt a stratégiám. Azt gondoltam: ha csendben ülök ebben a sötét lyukban, el fog múlni. Új poharak kerültek az asztalra, a mécses elaludt, de észre sem vettük.

Aztán kibotorkáltunk a piszkos hóba.

Parelius eltűnt. Holck egy nőszeméllyel találkozott. Irgens sarkon fordult, és visszament.

Láttam Tonning hátát a Kremmerstredeten.

A nevét kiáltottam.

Megállt, hátrafordult, a szeme keresztbe állt.

– Hozzányúltál? – kérdeztem.

– Kihez?

– Lovisához.

– Te részeg vagy.

– Válaszolj.

– Részeg vagy, Borchgrevink.

– Válaszolj!

– Alig. Benyúltam a szoknyája alá. Semmi több.

Torkon ragadtam Tonningot.

– Száraz, mint a zuzmó. Hagyj már, csak ugrattalak.

– A menyasszonyom. Ha egy ujjal is hozzáérsz, megöllek!

Azzal lelöktem Tonningot a hóba. Úgy maradt, és csak kiáltozott.

Átfagyva, éhesen hazatámolyogtam.

Ilevollenben megálltam.

Még nálam voltak a természettudományi gyűjtemény kulcsai.

Kinyitottam az ajtót, bementem, lámpát gyújtottam.

A természettudományi gyűjtemény nem volt nagy, de már régen jócskán megtelt. Gunnerus püspökkel a legutóbbi vizitációs út során magam egészítettem ki a gyűjteményt ásványokkal, csigákkal, virágokkal, korallokkal, rákokkal és zsákállatokkal. Sok mindent már rendszereztem is. Lezárt, spiritusszal megtöltött üvegekbe helyeztem őket, és egy címkén feltüntettem a nevüket. Üvegek, szelencék, dobozok, ládák egymásra halmozva – valóságos természeti rezervátum, a legnorvégabb kőzetfajtákkal és tengeri állatokkal. Norvégia zoológiája. Norvégia flórája. Tíz éven át kúsztam és másztam végig Trøndelag és Nordland nagy részét, virágokat nyesegettem le a herbáriumokba, halakat és emlősöket boncoltam, szalonkákat és alkákat tömtem ki. És ez az eredménye. Norvégia legkiválóbb természettudományi gyűjteménye, Uppsalába vagy Koppenhágába kell utazni, hogy hozzá foghatót találjunk. Én szedtem össze, Trondhjem második legjobb botanikusa. Hegyoldalak. Jéggel fedett öblök. Véget nem érő csónakutak, sokszor az életem forgott veszélyben.

És mire mentem vele?

Parelius vette át a gyűjtemény vezetését. Tonning pedig elintézte a többit.

Lábujjhegyre álltam, megfogtam egy üveget, amelyben remeterákok voltak, a fény felé tartottam: ott lebegtek a spirituszban, kiguvadó szemmel, lógó ollókkal.

Ekkor vettem észre a levelet.

A spirituszosüvegek alatt, a kis márványasztalon állt, ott, ahová a püspök szokta tenni a nekem szóló küldeményeket.

Először csak szemügyre vettem. Körbejártam az asztalt. Felismerni véltem. Azt gondoltam: ez egy átlagos küldemény. Például Lovisa is hasonlóképpen hajtogatta volna össze. Lehet, hogy ő küldte. Hat hónapja és három napja nem válaszol nekem.

De valami azt súgta, hogy nem Lovisától érkezett. Furcsa módon pontosan tudtam, mi az.

Odahajoltam. Megfordítottam a levelet – majd úgy hajítottam el, mintha megégetett volna.

Apám.

Egy percig rossz érzéssel álltam ott. Tudtam, miről van szó. Tudtam, hogy ha felbontom, nekem végem.

A szívem szaporán vert.

A körülöttem lévő polcokat néztem, füleltem, hallok-e lépteket a folyosóról. Széllökés rázta meg a régi épületet, pergett a festék a mennyezetről.

És ha nem bontom fel a levelet? Ha egyszerűen otthagyom? Ha betolom a remeterákos üveg mögé, és hagyom porosodni, szétmállani, eltűnni?

Haboztam.

Talán nem ez a jó stratégia.

Mégis terv volt, lehetőség, remény.

Betoltam a levelet a remeterákos üveg mögé.

Aztán fogtam az üveget, leszedtem a tetejét, kihalásztam a rákokat, és megittam a szeszt.

Visszatettem az üveget a helyére, elfújtam a lámpást, és becsuktam magam mögött az ajtót.

CSÁBÍTÓ AJÁNLAT

Bécs, 1767. szeptember

Ha a bécsi Szent István-székesegyház volna az óra számlapjának a közepe, a régi császári és királyi csillagvizsgáló pontosan két óránál helyezkedne el, a templom főbejáratától keleti irányban, 631 lépésre. 1767-ben egy egészséges, jól táplált, fiatal gyalogos katona egy derült napon négy és fél perc alatt tette meg ezt a távolságot. Egy fáradt, középkorú, bizonytalan járású, csökkenő tüdőkapacitású udvari csillagásznak viszont tizenkettőbe telt. Ha a Wollzeilén éppen nem javították az utat. Mert mindig javították. A királyi és császári udvari csillagász ezért már régen nem járt gyalog. Miután elfogyasztotta a nagy adag, tejszínnel tálalt császármorzsát, a Graben sarkára hívatta a kocsit, és komótosan haladtak a Rotenturm utcán a Lugeck felé.

Hell Miksa szerette a világot körökben elképzelni.

Az első kör a kismutató útjának felelt meg a császárváros központjában: jezsuita templom, Anker-óra, Kohlmarkt, pestisoszlop, majd vissza a Császári Csillagvizsgálóhoz, Hell Miksa szakmájának világához. A másik kör a nagymutatót követte: Buda, Grác, Brünn és Selmecbánya – lefedve Hell Miksa életének teljes horizontját. Ebben a Bécs központjától számítva 250 kilométeres sugarú körben élte le az egész életét. Egy rövidebb, kolozsvári tartózkodást és a károlyvárosi unokatestvérénél tett négy, kevéssé jól sikerült látogatást leszámítva Hell soha nem lépte át ezt a szinte láthatatlan határvonalat. Nem látta a tengert. Nem látta az Alpokat. Nem járt a szép Itáliában. Nem látogatott el sem Párizsba, sem Londonba. Nem viszolygott az idegen nyelvektől és kultúráktól. Egyszerűen csak nem vízszintes irányultságú volt. Hanem függőleges. Mindaz, ami Hell Miksa professzort érdekelte, fölötte helyezkedett el. És ezen elsősorban nem a mi Urunkat értette, bár őt is. Hanem a világegyetemet, a Naprendszerünket, állócsillagok és bolygók sziporkázó miriádjait, amelyek abban a kozmoszban találhatók, amelyet ő három évtizeden át aprólékosan feltérképezett – fogyatkozások, csillagködök, okkultációk, üstökösök között –, pontos eredményeit pedig Európa legelismertebb csillagászati folyóiratában, az Ephemerides astronomicae-ben tette közzé. A saját kiadványában.

Hell professzor élete olyan szabályos volt, mint egy bolygó pályája.

Mindennap pontosan ugyanakkor kelt, ugyanazt a süteményt ette, és meghatározott számú órát töltött a csillagvizsgálóhoz kapcsolódó dolgozószobában. Ugyanazt is ebédelte: egy Suppentopf-ot vagy egy Tafelspitz-et, majd elfogyasztott még egy császármorzsát, ezúttal tejszínhab nélkül, aztán mindig lepihent, és tett egy 732 lépésből álló sétát a csillagvizsgáló körül. Aztán amint besötétedett, az egyik segédje félrehúzta a nagy, lecsiszolt fakupola résfedőjét. A hideg levegő letódult a kör alakú helyiségbe. Hell összehúzta a nyakán a bársonyköpenyt, felvett egy pár mentazöld ujjkesztyűt, előrebillentette Marinoni refraktorát, és végre kinézhetett szeretett világűrjébe, amely az évnek ebben a szakában úgy bontakozott ki a régi, sötét város fölött, mint egy sarkvirág.

Egyetlen ilyen pillanat is elég volt ahhoz, hogy értelmet adjon az életének.

Amikor hat órával később átfagyva, dideregve bebújt a takarók alá az Unteres Jesuitenplätzlön lévő szerzetesi cellájában, Hellt boldogság töltötte el.

– Mi az a három dolog, amire a legjobban vágysz az életben? – kérdezte tőle az apja, néhány nappal a halála előtt.

Hell eltűnődött.

– Belátásra. Kilátásra. És eredményekre.

Belátásra és kilátásra is szert tett. Loyola lelkigyakorlatai révén lelkileg mindig egyensúlyban volt, mint minden jó jezsuita. A kilátást a csillagvizsgáló nyújtotta. Nem sokan tudták elképzelni, milyen gyönyörű látvány akár csak a Jupiter holdjait egy tízlábas refraktoron keresztül szemlélni. Az eredményeket illetően azonban nem volt annyira elégedett. Hell atya már régen megbékélt vele, hogy legfőbb feladata nem az, hogy saját megfigyeléseit értelmezze, hanem inkább másokéit, amelyeket szinte hetente hoztak neki futárok a Habsburg-birodalom minden részéből. Összegzett. Könyvelt. Mint egy jobbfajta tisztviselő. Igen, noha Hell kétségkívül vezető alakja volt a jezsuita szellemi világbirodalomnak, amely csak Európában több mint hatszáz főiskolából és egyetemből, valamint néhány tucat nagyobb csillagvizsgálóból állt, valami hiányzott belőle, ami felemelte volna oda, ahová saját maga szerint tartozott. A csúcsra. Hell atya világa az átfogó kép kialakítása, a rendszeresség és az ellenőrzés körül forgott. Imádta a szellemi kihívásokat, ugyanakkor gyűlölte a meglepetéseket. 1 méter 72 centiméter magas volt. Számára annál rosszabb nem történhetett, mint hogy kopognak az ajtón.

Ezért némi nyugtalansággal fogadta, hogy 1767 szeptemberének e délutánján át kell mennie a csillagvizsgálóval szomszédos helyiségbe. Nedves, hűvös nap volt, amelynek Hell minden percét jó előre beosztotta, ráadásul este Van Swietenhez készült vacsorára. Az pedig csak rontott a helyzeten, amikor meglátta, ki vár rá: egy úr, akivel azelőtt soha nem találkozott. Alacsony volt, eleven, jól öltözött. Hell három kilométeres távolságból is felismerte a hiúságot: a piperkőc régimódian öltözködött, zöld bársonyruhát, kék harisnyát viselt, parókája annyira be volt rizsporozva, hogy kisebb felhő vette körül a fejét. Az ajka rózsaszín volt, már-már nőies, arcán átlátszottak a vörös hajszálerek, a vidám duhaj ismérvei. Ugyanakkor kiválóan beszélt németül. Észak-Európa egyik legkisebb és legjelentéktelenebb országából, Dánia–Norvégiából küldték. Egy ajánlatot kellett közvetítenie.

Hell hellyel kínálta. Egyre erősebb viszolygással figyelte a követ – saját állítása szerint VII. Keresztély király személyes küldöttje – sápadt kezét, hallgatta szaggatott hangját. Miért mindig a másodvonalbeliek kerülnek be a diplomáciába?

Hell először nem is fogta fel, mit mond a férfi. Aztán egyszer csak úgy érezte, mintha egy meleg kéz alulról megfogná a szívét.

Nem jött zavarba ettől az élménytől.

Ez a férfi ugyanis nem az volt, akinek kiadta magát. Hell Miksának egyszerre nem maradt kétsége afelől, mi az, amit a kidolgozott tények és a kis, lélektelen arc mögött lát:

a sors.

HALOTT FÓKA

Trondhjem, 1768. április

Nem sok szót fogok pazarolni magamra. Apám egy disznó, anyám meghalt. Rørosban születtem, Norvégia leglaposabb, leghidegebb és legkietlenebb részén. Szeretett bátyám 42-ben egy tragikus balesetben odaveszett a fjordban. Én akkor még nem voltam nagy gyerek, alig hatéves. Április volt, még jégtáblák úsztak a vízen, elfojtottam magamban az emléket. Na és? Gyűjthetünk kagylókat és kriptogám növényeket, boncolhatunk óriáscápákat és kitömhetünk madarakat, a halottakat azonban sosem kaphatjuk vissza.

1758-ben középfokú teológiai oklevelet szereztem Koppenhágában. Ezzel a sorsom megpecsételődött. Megismertem a nagy Gunnerust, a trondhjemi Norvég Királyi Tudományos Társaság alapítóját, fél Norvégia püspökét, a Mjøsától északra fekvő terület legbefolyásosabb tudósát.

– Ön az én emberem, Borchgrevink – mondta nekem.

Ez hízelgő volt.

A püspök ekkoriban még nem tudta megkülönböztetni a boglárkát a hólyagmoszattól. Hosszú, érthetetlen teológiai értekezéseket írt, amelyeket alig olvasott valaki, még kevesebben értették, ám rögtön jelentős karrierre tett szert általuk. Aztán a püspök megismerkedett a nagy Carl von Linnével, a fajok névadójával, a rendszerezés mesterével, Észak nagy géniuszával.

– Tudja, eddig milyen névvel illettük például a közönséges ibolyát? – kérdezte tőlem Gunnerus.

Megráztam a fejem.

– Viola floribus radicalibus corollatis abortientibus caulinis apetalis seminiferis. Az ember elalszik, mire ki tudja mondani, mit szedett. Tudja, hogy Linné milyen nevet adott neki? Viola mirabilis. Ennyi. Ezzel mindent elmondott. Faj és nemzetség. Hát nem bámulatos? – kérdezte. Majd rám nézett: – Jöjjön velem Trondhjembe, Borchgrevink, együtt fogjuk feltérképezni Norvégia madarait, más állatait és virágait. Ön gyűjtöget és vadászik, én pedig majd rendszerezek. Együtt mászunk majd fel a hírnév csúcsára.

És másztam.

Csak másztam.

Mígnem aztán nem másztam tovább.

Nem különös, hogy az, aki mászik, soha nem veszi észre, amikor zuhanni kezd? Azt hiszi, hogy továbbra is mászik. Csak azok hiszik, hogy mindig a csúcson vannak, akik lent maradnak.

A természettudományi gyűjtemény vezetőjeként elbocsátottak.

A könyvtárba kerültem át.

A püspök előléptetésnek nevezte. Hatezer kötet. Huzat. Fizetést még mindig nem kaptam.

És ugyanaz a munka, mint régen. Csak felelősség nélkül.

Semmi kifogásom a könyvek ellen.

Legalábbis a tartalmuk ellen.

Magát a könyvtárat nem kedveltem: a bezártságot, az édeskés szagot, sokak önhittségét, akik ott képviseltették magukat. Gyűlöltem a tudósok magamutogatását. A szagot, a hőmérsékletet, a csendet. Egy sírkamra. Én gyakorlati emberként a másik végletben helyezkedtem el. Szerettem a fennsíkot, az erdőt és a nagybecsű norvég termőföldet. Tudtam növényeket gyűjteni, vadászni és halászni. Tudtam tájékozódni a hegyekben. Soha ne bízz olyanban, aki nem képes azonnal megmutatni a négy égtájat.

Én ilyen ember voltam, nagyra törtem. Legalábbis nagyobbra.

– Csak nyugalom – mondta a püspök –, továbbra is lesznek botanikai és zoológiai feladatai, akkor is, ha a munkahelye a drága könyveink között lesz.

Ott ültem a kis mahagóniszekreternél, mint egy kripta mélyén, mellettem kinyitott jegyzetfüzetek és előkészített tollak. Mellettük az úti herbáriumom, az egyetlen könyv, amelyet igazán szerettem – barna, nehéz, négyszögletes, tele több tucat szárított virággal és növénnyel, hivatkozással, emlékkel, egy egész élettel. Inkább meghalnék, mintsem hogy megváljak tőle. Felemeltem a legutóbb érkezett gombát. Éreztem, ahogy funguslemezei az ujjbegyemhez tapadnak. Egy növényi here.

Összevetettem a herbáriummal, feljegyeztem a gomba jellemzőit a kis füzetbe. A gyűjtés helye. Állapot. Morfológiai jellemzők Linné szerint. Levágtam egy darabot a szárból, és betettem a Cuff-mikroszkóp alá. Az egy milliméternyi szerves anyag likacsos, élettel teli gerendává vált. Mindannyiszor egy csoda.

A mögöttem lévő polcon velem tartottak régi barátaim: egy halott alka. Egy Tonning által preparált ezüstsirály. Egy nyérc, amelyet magam lőttem és boncoltam fel, két szeme zavaróan eleven volt. És egy kitömött tőkehal.

A püspök állt előttem.

Nem is hallottam, hogy bejött.

Sápadt, magas homlok, a két szeme távol ült egymástól. Nem lehetett megkülönböztetni a tőkehaltól. Mindig némán figyelt, mielőtt odalépett hozzám, annyira közel, hogy éreztem fekete köpenyén a keményítő szagát.

– Hogy halad a gombával?

– Köszönöm, jól.

– Odakint áll még egy láda naturália Stenkjærből. Azokat is elintézi?

– Tonning nem tudja elintézni?

– Fáradt szegény. Magának menni fog, Borchgrevink. És hálás lennék, ha utána átnézné a 7b polcon lévő írásokat. Újra kell rendezni őket, de ezúttal téma szerint. Világos?

Hallgattam.

– Ezt elfelejtette.

A püspök odatartott elém valamit. A levelet. Elvettem.

– Nem olvassa el?

– Majd később.

– Úgy tűnik, az apjától jött.

Észrevettem, hogy a küldeményt felbontották. A püspököt fürkésztem.

– Miután végeztem itt, a könyvtárban, szeretnék visszamenni Koppenhágába és botanikai disszertációt írni.

– Ragyogó ötlet, barátom. Ajánlani fogom a kedves apja urának.

– Komolyan mondja?

– Természetesen.

– Az a célom, hogy vezető botanikus legyek. Természetesen csak ön után. Utána a nagy tengeri állatokra fogok összpontosítani. Éppen most készültem el a húsevő fókáról írott legutóbbi tanulmányommal. Vajon érdekelné a tudományos társaságot?

– Húsevő fóka? Hogyne. Küldje át nekem.

– Már megkerestem Peltet Koppenhágában a nyomtatás ügyében.

– Érdekes. Bravó! De persze már említette. Mi lesz az írás címe?

– Phoca carnifex Norvegiae.

– Bravó, Borchgrevink.

Ránéztem.

Hazudott.

Persze tudtam. Hazudott apámnak, hogy lelkészi hivatalt szerez nekem. Nem kaptam semmiféle lelkészi hivatalt. Hazudott nekem, hogy természettudományi állást biztosít számomra. Mindaddig egyáltalán nem érdekelte a Phoca carnifex, amíg nem ő maga elemezte. A püspök a csillagok felé tört. Linné imádta. A tudóselit támogatta. Ő alapította a Norvég Királyi Tudományos Társaságot. Trondhjemből minden nagy ember a tagja lett. Leszámítva engem.

– Maga is hamarosan az lesz – mondta a püspök. – Jövőre. A következő ülésen. Most már bármelyik pillanatban az lehet.

Tíz év telt el.

Gunnerus visszatartott engem. Segéd kellett neki, intéző, szolga. Én voltam a legjobb. Ráadásul ingyen. Apám fizetett.

Eddig.

Féltem, mi állhat a levélben.

Vajon tudnék-e boldogulni Gunnerus nélkül?

Egy igazságos világban nem függenék tőle.

Egy igazságos világban én emelkedtem volna fel a csillagok közé.

De ez a világ nem igazságos.

– Nem tudna a püspök úr egy szerény adománnyal jutalmazni szorgalmas munkámért? – kérdeztem már vagy századszor.

Zavartan mosolygott.

– Maga annyi aranyat ér, amennyi a súlya, Borchgrevink. De egy püspök fizetése nem sok mindenre elég.

– Jelenleg alig telik többre, mint napi egy étkezés.

– Valóban? Akkor tennünk kell valamit. Tessék, fogadja ezt jóindulatom jeléül – nyújtott át egy kis dobozt.

Megforgattam a kezemben. Egy szemölcsös nyírből készült tubákosszelence volt, egyik oldalán ezüstrozettával.

– De én nem tubákolok.

– Fordítsa meg.

A szélébe apró betűkkel az volt belevésve: Tonning.

– Eredetileg neki szántam. De maga kapja meg.

Nyeltem egyet.

– Köszönöm – néztem a püspökre. – Tulajdonképpen mi történt a természettudományi gyűjtemény vezetői állásával?

– Parelius kapta meg.

– De hiszen én négyszer alkalmasabb vagyok rá.

– Magából hiányzik az ékesszólás képessége. Egy vezetőnek tudnia kell fogalmazni.

– Dolgozom az ügyön.

– Legközelebb maga következik. Egyelőre az első adjunktusomként van szükségem magára. Hallottam, tegnap ismét jól mulattak, igaz?

Nem válaszoltam.

– Mindenekelőtt feleség kellene magának, Borchgrevink. Azt hiszem, volna egy jelöltem. Christina Bagge.

– Bagge? Ön tréfál? A kövér lelkészlány?

– Nem a kövérség számít.

– Eljegyeztem magam. De hiszen tudja a püspök úr.

– Eljegyezte magát? Kivel?

– Lovisa Linnével.

Gunnerus együttérzőn nézett rám. Gyűlöltem ezt a tekintetét.

– Tonning lőtt egy gyűrűsfókát – mondta, hogy elterelje a szót. – Rögtön fel kell boncolni.

– Én nem tehetem. Fókát nem.

– Hiszen épp most írt értekezést a fókáról!

– Éppen azért. Van előéletem azzal az állattal.

– Tegye túl magát ezen a különös fóbiáján.

– Tonning nem tudja megcsinálni?

– Tonning azt mondja, nagyon száraz a keze. Ráadásul úgy tűnik, elutazott.

– Elutazott? Hová?

– Gyorsan végez vele. Azt akarom, hogy ma este kilencre spirituszba kerüljenek a belsőségek. Megértette?

– Nem lehet. Kérem!

Az ajtó becsapódott.

A boncterem egy emelettel lejjebb volt. A falakat terméskövekkel borították. Az asztalt lúggal sikálták le. Két lámpás égett.

A fóka az oldalán feküdt, simán, hidegen, élettelenül. A teste felpuffadt, az uszonyai ernyedten lógtak a teste mellett. Halálszag terjengett odabent. Holck az egyik sarokban állt. Érdektelenül pillantott rám.

– Hol fogták? – kérdeztem.

– A Trollafjæránál.

– A Trollafjæránál? – néztem a fókára. – A bátyámmal ott… – mondtam, aztán elhallgattam.

– Igen?

– Semmi.

– A szervei épek – folytatta Holck. – Tonning a jobb fülénél lőtte meg.

– Lenne olyan kedves, és megcsinálná? – kérdeztem halkan.

– Ember, szedje össze magát!

– Nem bírom őket.

– Maga boncol a legügyesebben a városban. Majd adogatom a műszereket. Lásson hozzá! Nincs sok időnk.

Odaléptem a fókához. Kezembe vettem a szikét. A Trollafjæra. A háló. Johannes lemerült az úszóval együtt. Elfogott a reszketés.

– Mi az? – kérdezte Holck.

Ránéztem. Miattam történt. A fókák a sziklaszigeten. Elfogott a rosszullét, ahogy erre gondoltam, rosszul voltam, rosszul. A szikét a fóka hasához illesztettem, egy ferde mozdulattal magam felé húztam, a szalonna megnyílt, vér és hús tört elő. Megszédültem. Előrehajoltam, teljes erőből végighúztam a kést az állat gyomorzsákján. Valami elrepedt, valószínűleg a vescica urinaria. Elhánytam magam, összegörnyedve az ajtó felé futottam.

Odakint megálltam.

Feltéptem a levelet.

Rosszabb volt, mint gondoltam.