Hilary Davidson

Az utolsó lélegzet

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ RÉSZ

1.  Deirdre

2.  Deirdre

3.  Deirdre

4.  Theo

5.  Deirdre

6.  Deirdre

7.  Deirdre

8.  Deirdre

9.  Deirdre

10.  Theo

11.  Theo

12.  Deirdre

13.  Deirdre

14.  Deirdre

15.  Theo

16.  Deirdre

17.  Theo

18.  Deirdre

19.  Theo

20.  Deirdre

MÁSODIK RÉSZ

21.  Deirdre

22.  Theo

23.  Deirdre

24.  Deirdre

25.  Theo

26.  Deirdre

27.  Deirdre

28.  Theo

29.  Deirdre

30.  Theo

31.  Deirdre

32.  Deirdre

33.  Deirdre

34.  Theo

35.  Deirdre

36.  Deirdre

37.  Theo

HARMADIK RÉSZ

38.  Deirdre

39.  Deirdre

40.  Theo

41.  Deirdre

42.  Theo

43.  Deirdre

44.  Deirdre

45.  Theo

46.  Deirdre

47.  Theo

48.  Theo

49.  Deirdre

50.  Deirdre

51.  Theo

52.  Theo

53.  Deirdre

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Elinak, Zoënak és Sage-nek örök szeretettel

ELSŐ RÉSZ

„Mindenki azt látja, milyennek mutatod magad, s csak kevesen értik, milyen vagy valójában.”

NICCOLÒ MACHIAVELLI

1.

Deirdre

Nem tudtam, mit vegyek fel a temetésre. Bármikor máskor felhívtam volna a nővéremet, hogy adjon tanácsot, mert Caro mindig tudta, hogyan kell jól csinálni a dolgokat. De meghalt, soha többé nem fogom hallani a lágy, fátyolos hangját.

Elővettem a ruhásszekrénynek használt apró alkóvból az összes ruhámat – mind fekete volt –, és kiválasztottam egy tunikát, ami ruhának is megfelelt. Harisnyát vettem fel hozzá, és egy kardigánt, amely elfedte a tetoválásokat a karomon. A lábamat egy drága, kényelmetlen magas sarkúba bújtattam, ezt csakis a nővéremtől kaphattam ajándékba. Ahogy elhagytam queensi alagsori lakásomat, és felmentem a lépcsőn, kissé émelyegtem. Majd miután elmetróztam Manhattanbe, és megálltam a templom előtt, már igazi szélhámosnak éreztem magam.

– Szabad a nevét és a meghívóját? – szólított meg egy egyenruhás biztonsági őr.

– Deirdre Crawley vagyok. Caroline Thraxton húga.

Az őr mondott valamit, de az nem jutott el a tudatomig, mert épp a templom homlokzatát bámultam, és magával ragadott a déjà vu érzése. A feltámadás vagy ítélet napjának kőbe vésett, részletgazdag jeleneteivel díszített katolikus templomok nekem mind tizenkettő egy tucatnak tűntek. Itt legelöl a keresztre feszítés volt látható, olyan eleven ábrázolásban, hogy összeszorult a szívem.

– A Ferreri Szent Vince – motyogtam magam elé. Így hívták a templomot, ahol a nővérem esküvője volt négy évvel korábban.

– Mi a meghívója hátulján szereplő szám? – kérdezte a biztonsági őr.

Bizonytalanság érződött a hangján, nem tudta, udvariasan kell-e hozzám szólnia.

Csak pislogtam, próbáltam felidézni. Egy Thraxton-futár hozta el a meghívót, hétfő késő délután, hat órakor. Emlékezzünk együtt Caroline Anne Thraxtonra!, ez állt feltűnő, fekete betűkkel, dombornyomva a vaskos, elefántcsontszínű papíron. Tartson velünk a búcsúztató misén és az azt követő fogadáson! Kirázott a hideg a nővérem neve köré fonódó, elegáns, tüskés fekete indák látványától: mintha meg akarnák fojtani.

– Hetessel kezdődik. – Hat számjegy volt a lap hátulján, de csak ez az egy jutott eszembe. A könyvespolcra hajítottam a meghívót, és azóta sem pillantottam rá.

– Muszáj tudnia a kódot – válaszolta az őr. – Anélkül nem mehet be.

Abban a pillanatban átbillent egy kapcsoló az agyamban. Alig aludtam valamit az éjjel, igazság szerint azóta alig tudtam aludni, hogy a nővérem meghalt. A templomhoz is mintha csak gépi vezérléssel jutottam volna el, lépésről lépésre, mint valami zombi. Ez az érzéketlen barom volt az első akadály, amely az utamba került, és minden szomorúságom hirtelen átfordult haragba.

– Meghalt a nővérem, nem fogja megakadályozni, hogy részt vegyek a temetésén! – közöltem vele dühösen.

Mintha csak érezte volna, hogy meg akarom ütni, hirtelen hátrébb húzta a fejét. Félrelöktem, és felrohantam a lépcsőn.

Odabent a sötét fapadokon fehér rózsa virított, mint valami himlő. Mindenfelé elegáns vendégek nevetgéltek és pletykáltak. Fehér szalagokkal és tüllel díszített, hatalmas virágcsokrok álltak a padsorok végén. A templom pont úgy festett, mint Caro esküvőjén, én pedig ugyanúgy nem találtam a helyemet, mint akkor.

El is sírtam volna magamat, ha az őr nem lihegett volna a nyakamba.

– Nincs meghívója – mondta valakinek. – Nem szabad itt lennie!

Megpróbáltam elsétálni, de megragadta a csuklómat. Mély levegőt vettem. Caro, bocsásd meg nekem, hogy leütök egy pasast a temetéseden!

– Agresszív. Félrelökött – siránkozott az őr, miközben megfordultam, ökölbe szorította a jobb kezemet.

– Igazán? – válaszolta egy ravasz hang. – Akkor vegye úgy, hogy ki van rúgva!

Lassan szétnyitottam az öklömet, mintha valami bizonyítéktól szabadulnék meg. A széles vállú, erős csontozatú Juliet Thraxton állt előttem, testhezálló fekete nadrágkosztümöt viselt, az egyik hajtókáján két gyémánt dísztűvel. Platinaszőke haját kontyba csavarta, és egy tollal díszített fekete kalap alá tűrte, amelyen apró fátyol is volt. Úgy festett, mint egy régi filmgyári jelmez darabja, egy özvegyé, aki bérgyilkossal lövette le a férjét.

Dús, bíborvörös ajka még mindig mozgott.

– Úgy nézek ki, mint aki tréfál? – kérdezte az őrt. – Nem én! Kifelé.

Az őr arca elvörösödött.

– De ő…

– Félrelökte magát. Hallottam. – Azután egy laza kézmozdulattal elhessegette, mintha csak egy szúnyog lenne. – A Thraxton család nem alkalmaz veszteseket. Tűnjön el!

A férfi dühösen motyogva hátrálni kezdett.

– Kösz – szólaltam meg óvatosan.

Caro mindig azt mondta, hogy a sógornője, Juliet emberek kirúgásában talált rá élete értelmére.

– Te aztán fel tudsz dobni egy temetést!

Alaposan véginézett rajtam, felhúzta az egyik szemöldökét, mintha már megint nem feleltem volna meg az elvárásoknak. Juliet volt a csípős megjegyzések királynője, és egy pillanatra azt hittem, lecsapni készül rám. De helyette csak felsóhajtott.

– Biztos látni szeretnéd Teddyt – mondta. – Legelöl van a dadájával.

– Hogy van?

– Nehezen viseli. Szegény gyerek – felelte, majd hátat fordított nekem, hogy továbbsuhanjon, de előtte még rejtélyesen hozzátette: – Ne keresd a bajt! Anélkül is megtalál.

Nem tudtam, hogy a kirúgott biztonsági őrre vagy az apámra céloz-e. Végignéztem a tömegen, de apát sehol sem láttam. Valahol a sötétben bujkálhat a többi szörnnyel együtt. Úgy éreztem, feltűnést keltek, ahogy végiglejtek a padsorok közötti folyosón, a templom kellős közepén. Többen odafordultak, hogy szemügyre vehessenek, de nem voltam elég fontos, hogy szóba álljanak velem. A nővérem koporsója az oltár előtt állt, de nem voltam rá felkészülve, hogy lássam. Inkább megkerestem az unokaöcsémet. Teddy a világ legkisebb és legelegánsabb fekete öltönyét viselte, még fehér virág is díszelgett a gomblyukában. Felállt a padra, hogy megölelhessen.

– Dee néni – sóhajtotta, a nyakamba fúrva az arcát.

Mit mondhatnék egy három és fél éves gyereknek, akinek hirtelen meghalt az anyja? Mindenkit, aki csak ismerte Caroline-t, megrázott az eset. Nekem is nehezemre esett felfogni a történteket, a kisfiának egyenesen képtelenség lehetett. Fogalmam sem volt, az apja mit mondhatott neki.

– Kemény fickó vagy, igaz?

A kemény volt a legnagyobb dicséret a családomban. A kedves rendben, az okos is jó, de az áhított cél a keménység volt.

– Igen – válaszolta büszkén.

A dadája, Gloria Rivera is felállt. A harminc és ötven év közötti, törékeny alkatú, hollófekete hajú, kerek arcú nő tekintetéből együttérzés áradt. – Annyira sajnálom, Deirdre!

– Köszönöm.

Ő volt az egyetlen ember a templomban, aki kiejtette a száján ezeket a szavakat.

Amikor Teddy végre eleresztett, elindultam a nővérem koporsója felé, mintha egy láthatatlan zsinegen húztak volna. A koporsó fedele nyitva volt, jól látszott Caro tökéletes, érintetlen arca. A nővérem valódi Csipkerózsika volt, a haja aranyló szőke, az arca rózsás. Elképzeltem, ahogy egyszer csak felül mosolyogva, és kiderül, hogy a halála csak egy nagy trükk volt, hogy újraegyesítse a darabokra hullott családunkat.

– Fogalmam sem volt, hogy ennyire hiányozhat valaki – suttogtam.

Egy pillanatra olyan érzésem támadt, mintha kettesben lettünk volna a hatalmas templomban, a mögöttünk csevegő tömeg ellenére is. Azután megtört a varázs, amint egy arany Claddagh gyűrűs kéz érintette meg a koporsót. Felismertem apámat, anélkül hogy láttam volna az arcát. Ettől a pillanattól rettegtem. Életében a nővérem volt a villámhárító, a lehető legtávolabb tartott minket egymástól apámmal azon ritka alkalmakkor, amikor kénytelenek voltunk egy légtérben tartózkodni – Caro esküvőjén, anyánk temetésén és Teddy keresztelőjén.

Egy másodpercig csak bámultuk egymást. Kék szemével ridegen és keményen meredt rám. A levegő körülöttünk megtelt méreggel. Semmi sem változott. Kinyitotta a száját, mondani készült valamit, de én elfordulva odébb mentem, mielőtt megtehette volna.

Az orgonán megszólaló moll akkordok e csúf pillanat méltó aláfestőjeként szolgáltak. Visszabotorkáltam a padsorok közt. Vajon csak képzelődtem, vagy tényleg megbámultak? Az esküvőn hallottam, amikor valaki azt mondta: „Elhiszed, hogy Theo feleségül vette?” Véget sem akart érni a megjegyzések sorozata, hogy milyen szerencsés lány a nővérem. Egy felékszerezett, tupírozott hajú vendég még olyat is mondott Carónak, hogy „biztosan Hamupipőkének érzed magad”. Az én lehetetlenül elegáns nővérem nem is tudott erre mit mondani, csak döbbenten mosolygott. A temetésén cseppet sem volt másmilyen a hangulat, még úgy sem, hogy a szerencsés lány immár koporsóban feküdt.

Friss levegőre volt szükségem. Gombóc volt a torkomban, nem tudtam nyelni. Azon kattogtam, hogy anyám mit szólt volna ehhez a jelenethez. Az idősebb lánya halott, a férje és a fiatalabb lánya pedig meg tudnák ölni egymást. Anyám gyerekkoromban mindig szomorúnak tűnt, akkor is, ha épp jó dolgoknak nézett elébe, mert mindig a mögöttük meghúzódó sötét árnyakat látta. Őszintén szólva igaza is volt.

Ahogy kiléptem a templomból, a biztonsági őrök kíváncsian rám pillantottak, de az, aki zaklatott, már nem volt köztük. Levánszorogtam a lépcsőn. Áprilishoz képest napos volt az idő. Csapatnyi megrögzött dohányos állt tőlem nem messze, úgy helyezkedtem, hogy ne szálljon rám a füst. Egy lesifotós várakozott a járdán, kezében fényképezőgéppel, rám irányítva a lencsét. Elfordultam, hogy elővegyem a telefonomat. El kellett terelnem a figyelmemet, mert úgy éreztem, felrobbanok.

Akkor láttam meg először azt az e-mailt. Privát üzenete érkezett Caroline Crawley-tól.

A nővérem az esküvője óta Caroline Thraxton volt. A lánykori neve miatt az üzenet mintha a múltból jött volna, egy olyan ember digitális ereklyéjeként, aki már négy éve nem is létezett.

Amikor rákattintottam, a kijelző pergamensárgára változott. Ozirisz Kriptájában minden adatát biztonságban tudhatja, állt a képernyő tetején. Caroline Crawley szeretné, ha elolvasná ezt az üzenetet.

Ozirisz egyiptomi istenség képe jelent meg, akit a fivére feldarabolt, majd a nővére újra összerakott és életre keltett. Gyerekkoromban a mitológia volt a mindenem, és még mindig nagyon szeretem. Caro gyakran cukkolt a vállamra tetovált ankh, vagyis életet jelképező hieroglifa miatt.

Mi ez, valami beteg tréfa? Lejjebb görgettem.

A szövegdoboz felett az állt, Caroline üzenete önnek. Nagy levegőt vettem.

Deirdre,

Állandóan anyára gondolok, és arra, hogy az ember sosem akarja elhinni, hogy úgy végzi majd, mint az egyik szülője, míg meg nem történik.

Ha ezt olvasod, én már halott vagyok. Bármi is legyen a látszat, a halálom nem baleset volt. Theo megölte az első feleségét, és megúszta. Juttasd bíróság elé, bármi áron!

Szeretlek, Dodo. Örökké.

Caro

2.

Deirdre

A kijelzőn látható szavak elmosódtak és kavarogtak. Becsuktam a szememet, nem tudtam eldönteni, nem csak káprázik-e. De amikor újra kinyitottam, Caro üzenete még mindig ott volt. Nem a szavak mozogtak, én szédültem meg.

– Maga Caroline nővére, ugye?

A nő, aki megszólított, körülbelül velem egyidős volt, de drágának látszó rózsaszín kosztümöt viselt, amely asszonyos külsőt kölcsönzött neki. Vékony volt, és jól fésült, mint egy tévés meteorológus. Sok sminket viselt; az arca csillogott tőle, mint egy diszkógömb, amikor a nap előbújt egy felhő mögül.

– Deirdre, igaz? Caroline halála rettenetes megrázkódtatás lehet a családjuknak – mondta, miközben rózsaszínre rúzsozott szája gyorsan mozgott.

– Igen.

– Abby Morel vagyok a Globe-tól. Ismertem a nővérét.

Émelyítően édes gardéniaillat áradt belőle, amitől csak még jobban szédülni kezdtem. El akartam menni a közeléből, de mintha gyökeret vert volna a lábam.

– Honnan?

– Ugyanazoknak a lapoknak dolgoztunk szabadúszóként.

Mérlegeltem ennek a valószínűségét. Caro újságíró volt, mielőtt átállt volna a sötét oldalra – ő maga nevezte így a nyilvánosságot.

– Caroline halála tragédia. Mit gondol, mi történt a nővérével?

– Diagnosztizálatlan szívbetegsége volt – válaszoltam, megismételve azt, amit egy zsaru mondott nekem.

– De ennek nem volt jele korábban? Gyerekkorában sem?

– Ezt jelenti a diagnosztizálatlan.

– A drogok játszhattak benne szerepet?

Túlzottan összetört voltam ahhoz, hogy összeakaszkodjak vele. Inkább felrohantam a templom lépcsőin, és lerogytam az egyik hátsó padra. Mintha vagy tíz fokkal lehűlt volna a templom: magam köré fontam a karomat, hogy kissé megmelegedjek.

Nem voltam egészen magamnál a gyászszertartás alatt. A gondolataim vissza-visszaugráltak időben, részleteket felidézve a nővéremmel folytatott beszélgetésekből. Tudtam, hogy nem boldog a házassága, Caro ugyanis gyorsan másra terelte a szót, valahányszor Theóról kérdeztem. De a gondolat, hogy a férje holtan akarta volna látni, és hogy már azelőtt is gyilkolt, őrültségnek tűnt. A másodperc tört részére megfordult a fejemben, hogy vajon igaza van-e annak a rózsaszínbe öltözött riporternek: lehet, hogy Caro időnként bedobott egy-egy tablettát, amelyektől tévképzetei lettek? De ez a gondolat csak egyetlen percig tartott, amikor is arcul csapott a bűntudat. Szégyelltem magam, amiért hűtlen lettem a nővéremhez.

Nem Theo ölte meg, győzködtem magamat. Carónak volt egy betegsége, amelyről senki sem tudott.

Kora reggel futni ment, és futás közben megállt a szíve. Bárkivel megtörténhetett volna, ezt mondta nekem a zsaru. Rengetegen nem tudnak arról, hogy van valamilyen betegségük.

Bármi is legyen a látszat, a halálom nem baleset volt.

Ez a sor úgy megrázott, hogy levegőért kapkodtam, olyan hangosan, hogy még a pap is rám nézett. Aztán tette tovább a dolgát olyan arckifejezéssel, mintha már megszokta volna, hogy pogányokkal kell bajlódnia. Némán ültem, míg Caro legjobb barátja, Jude Lazare a Bölcsesség könyvéből olvasott fel. „Az igazak lelke azonban Isten kezében van, és gyötrelem nem érheti őket. Az esztelenek szemében úgy látszott, hogy meghaltak; a világból való távozásukat balsorsnak vélték, elmenetelüket megsemmisülésnek. De békességben vannak.”{1}

Ezen eltöprengtem egy kicsit, míg Jude folytatta a felolvasást. Caro békességben van, nyugtattam magamat. A zsaru azt mondta, gyors halála volt. Nem érzett fájdalmat.

Juttasd bíróság elé, bármi áron!

Keresni kezdtem Theót a tömegben, és meg is pillantottam a tarkóját. Az első sorban ült a családjával. Nekem is ott lett volna a helyem, ha nem kerültem volna az apámat. Theo még csak nem is volt New Yorkban, amikor Caro meghalt, emlékeztettem magamat. A zsaruknak nehézséget okozott megtalálni, mert repülőgépen ült. Hogy lehetne ő a felelős a halálesetért?

Amikor a sógorom felállt, hogy búcsúbeszédet mondjon, a látómezőmben minden elsötétült, hogy a végére csak mi ketten maradtunk a hatalmas, barlangszerű templomban. Tulajdonképpen mindig is kedveltem őt. Caro és én akkor álltunk újra szóba egymással, amikor randizni kezdtek. Amikor először említette nekem Theót, Heathcliffhez hasonlította, mire látatlanban megutáltam, mert ki nem állhattam az Üvöltő szeleket. De, amikor találkoztunk, tetszett a komolysága – képtelen felszínesen csevegni –, továbbá a cinikus humora. Üdítően őszinte volt: „Caroline mesélte, hogy középiskolás korodban elköltöztél otthonról, és a legjobb barátod családjával éltél – mondta, amikor még csak öt perce ismertük egymást. – Bárcsak én is így tettem volna! Apám elküldött egy bentlakásos iskolába, amit utáltam, de túl gyáva voltam, hogy elszökjek. Helyette inkább drogozni kezdtem, mint egy idióta.”

Abban a pillanatban ott, a templomban ülve elgondolkodtam, hogy valójában nem hidegvérűség volt-e, amit őszinteségnek hittem.

– Köszönöm mindnyájuknak, hogy eljöttek – szólalt meg Theo tökéletes hanghordozással. Caro mindig középatlantinak nevezte az akcentusát, ami úgy hangzott, mintha a férfit a hideg óceán közepéről halászták volna ki. Kihallatszott belőle a jómód és az előkelő származás, de minden egyes szó hideg és hivatalos lett általa.

– Szavakkal nem kifejezhető, hogy ez milyen sokat jelent nekem. Tudom, Caroline sosem hitte volna, hogy ilyen sok ember szerette.

A szavakban semmi kivetnivalót nem találtam. Theo előadásmódja hibátlan volt. Nem használt jegyzetet. Jól beszélt, és jól is nézett ki a hullámos fekete hajával és a kék szemével, kidolgozott testét drága öltöny fedte. Nem könnyezett, de ez megbocsátható volt, a Crawley-k nem voltak sírós fajták. A hűvös visszafogottságot megértettem. A beszéde sima és érzelem nélküli volt. Minden egyes szó üresen kongott.

A gyászmise gyorsan véget ért, mert a gyászolók nagy része követte Thraxtonék példáját: mereven ültek a padokban, csak néhány merész lélek ballagott az oltárhoz áldásért. Theo megkérdezett arról, hogy akarok-e beszédet mondani a búcsúztatáson, és nagyon örültem, hogy korábban erre nemet mondtam. Transzban ültem a helyemen, amikor Theo eljött Caro koporsójától. Beszélnem kellett vele, de nem tudtam, mit mondhatnék.

Mielőtt el tudtam volna dönteni, hogy mit tegyek, egy gyermeki hang éles kiáltása hallatszott.

– Ne érjen hozzám!

Nem láttam, de tudtam, hogy Teddy az. Theo a fiához sietett. Mire felálltam, Theo ott állt Teddy mellett, szemtől szemben egy magas, testes férfival, akinek fényképezőgép volt a kezében.

– Egy ujjal sem nyúltam hozzá!

– De igen! – panaszolta Teddy.

A sógorom az egyik kezével galléron ragadta a fotóst, a másikkal pedig kiütötte a kezéből a fényképezőgépet. Reccsenő hanggal esett a padlóra, amit egy roppanás követett, amikor Theo rátaposott.

– Tartsa távol magát a fiamtól!

Halkan beszélt, mégis hallható volt az egész templomban. Azután odébb lökte a fotóst és felvette a kisfiút, majd hátat fordított, és elsétált. A nagydarab férfi hirtelen megindult felé, nyilvánvalóan meg akarta támadni hátulról. De a súlyos léptei elárulták, Theo pedig hátrapördülve ököllel arcon ütötte. A férfi összerogyott, mint egy zsák krumpli. Theo végig fogta a gyereket, azután az egyik oldalsó ajtón kivonult vele.

Menekülőre fogtam, kibotladoztam a templomból a nyomorult magas sarkúban, amit Carótól kaptam ajándékba. Odakint megbotlottam a járdaköveken, a kezemet letéve fékeztem meg az esést, és káromkodtam. A templom előtt várakozó keselyűk rögtön fényképezni kezdtek, én pedig tudtam, hogy szárnyra kapnak majd a pletykák az interneten, hogy részeg voltam a nővérem temetésén, pedig nem is ittam.

Sötét gondolatok vették át az irányítást fejemben. Még sosem láttam Theót erőszakosan viselkedni. De a benti jelenet felért egy szörnyű kinyilatkoztatással. Caro és én havonta pár alkalommal találkoztunk, és minden héten beszéltünk telefonon, vagy váltottunk SMS-t. Úgy éreztem, közel állunk egymáshoz, mert ő mindent tudott az én problémáimról. Az én szemszögemből nézve neki nagyon kevés gondja volt. Sosem fordult meg a fejemben, hogy Theo lehetett az egyik.

{1} Bölcs 3,1–3 (Szent István Társulat, Budapest, 2008.)