Joanna Williams

Nők vs.
feminizmus

Miért kell megszabadulni a genderháborútól?

Budapest, 2023

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti mű:
Joanna Williams: Women vs Feminism: Why We All Need Liberating
from the Gender Wars

This translation of Women vs Feminism by Joanna Williams is published
under licence from Emerald Publishing Limited of Howard House,
Wagon Lane, Bingley, West Yorkshire, BD16 1WA, United Kingdom.

© Joanna Williams, 2017

Magyar kiadás:
© MCC Press Kft., 2022

Fordította: Kőszeghy Anna
Lektorálta: Szilvay Gergely

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános
előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-615-6351-47-0 (print)
ISBN 978-615-6351-68-5 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.
www.mccpress.hu
Felelős vezető: Novák Tamás
Szerkesztette: Daróczi Péter
Korrektúra: Grim Jolán
Borítóterv: Papp Rita

Elektronikus verzió v1.0
Készítette: Hári Péter/ElektroPress

Tartalom

Impresszum

Tartalom

Előszó

Új előszó (2018. szeptember)

Köszönetnyilvánítás

ELSŐ RÉSZ
A NŐK ÉLETE NAPJAINKBAN

ELSŐ FEJEZET Sikerközpontú iskoláztatás

MÁSODIK FEJEZET Nők a munkahelyen

HARMADIK FEJEZET A nemek közti bérkülönbség

NEGYEDIK FEJEZET Az anyaság büntetése

MÁSODIK RÉSZ
MAGÁNKAPCSOLATOK, KÖZAGGODALMAK

ÖTÖDIK FEJEZET Győztesek vagy áldozatok?

HATODIK FEJEZET Szex és párkapcsolat

HETEDIK FEJEZET Mi a baj a fiúkkal?

HARMADIK RÉSZ
A FEMINIZMUS EGYKOR ÉS MOST

NYOLCADIK FEJEZET Ez már nem a nagyi feminizmusa

KILENCEDIK FEJEZET Személyesből politikai

TIZEDIK FEJEZET Nőnek lenni

TIZENEGYEDIK FEJEZET Összegzés

Irodalom

Előszó

A feminizmus bírálata számomra nem természetes dolog. Gyermekként, hazám első női miniszterelnökének árnyékában felnőve, biztosan tudtam, hogy a feminizmus fontos. Anyámtól kaptam egy kitűzőt, amelyen egy szárítókötél képe és a „bért a házimunkáért” felirat volt látható. A szobám falára pedig egy képeslapot ragasztottam, amelyen két csecsemő volt, amint pelenkájukba sandítanak, és megjegyzik: „Ez megmagyarázza a fizetésünk közötti különbséget!” Volt egy pólóm is, amelyen egy férfi és egy nő éppen iszogatott: „A férfiak agya nehezebb, mint a nőké” – mondta a férfi, és a következő képen fejjel előre a padlóra zuhant. Soha nem kételkedtem abban, hogy egy nő is képes arra, amire egy férfi – úgyhogy feminista lettem.

Az egyetem első évében segítettem transzparenst készíteni a „Vegyük vissza az éjszakát” elnevezésű felvonuláshoz, bár valójában soha nem jutottam el a tüntetésre. Nem emlékszem, hogy valaha is féltem volna egyedül sétálni éjszaka. Szeretném, ha most mondhatnám, hogy a felvonulás elutasítása részemről az ellen volt tiltakozás, hogy áldozatnak tekintsem magam. Az igazság, hogy nem annyira kritizáltam, mint inkább untam a feminizmus új irányát. Az angol irodalomtudományi tanulmányaim részeként Shakespeare-nél, Chaucernél vagy Dickensnél is sokkal jobban megismertem olyan irodalomkritikusok munkáit, mint Julia Kristeva, Helene Cixous, Luce Irigaray és Toril Moi. A kritika „szexizmusfigyelésre” redukálódott, és nem számított, hogy a szerző férfi vagy nő, melyik században írt, célunk az volt, hogy leleplezzük a szövegben a nőgyűlölő feltételezéseket. A jó minőségű írások egyszerű elismerése nem számított eléggé tudományosnak.

A feminizmus megkérdőjelezése

Magam is meglepődtem, amikor először nyilvánosan bevallottam, hogy kételyeim vannak a feminizmussal kapcsolatban. A szülési szabadságom utáni tanári pályafutásom rehabilitálására tett kísérletemben elkezdtem a helyi egyetemen a pedagógiai mesterképzést. Az egyik héten a lányok megerősítéséről, a tudományok iránti érdeklődés felkeltéséről és az egyetemi tanulmányok ösztönzéséről tanultunk. Nagyon hasznos és inspiráló volt, de nem ismerték el, hogy már több mint egy évtizede zajlott az a tendencia, hogy a lányok jobban teljesítettek az iskolában, mint a fiúk. Amikor ezt felvetettem a tanáromnak, azt felelte: „Akkor senki sem fejezte ki aggodalmát, amikor a fiúk teljesítettek jobban, mint a lányok.” Azt gondoltam, talán ez csak egy történelmi bosszú a sok évért, amikor a lányok lemaradtak. Talán ezt jelentette most a feminizmus.

A következő héten egy iskolai kezdeményezésről értesültünk, amelynek célja a családon belüli erőszakra és annak megelőzésére való figyelemfelhívás volt. A gyerekeknek különböző tevékenységekben kellett részt venniük, mindegyik ugyanazt az üzenetet hordozta: a nők és lányok saját otthonukban vannak veszélyben, mert az apák, férjek és testvérek az erőszakos elkövetők. A saját fiaimra gondoltam, akik akkor három- és egyévesek voltak. Meg akartam védeni őket attól, hogy megismerjék a családon belüli erőszakot; feldúlt annak a gondolata, hogy eleve bűnösnek érezzék magukat férfilétük miatt.

Ha a feminizmus azt jelenti, hogy nem veszünk tudomást az iskolában a lemaradó fiúkról, és azt mondjuk a lányoknak, hogy féljenek saját családtagjaiktól, valamint az osztálytársaik felétől, nem akarom, hogy közöm legyen hozzá. Nem terveztem, hogy ezt hangosan kimondom. Nem is tudatosult bennem, hogy ezt gondolom, amíg a szavak el nem hagyták a számat. De a döbbenetre, ami a kirohanásomat fogadta, élénken emlékszem. A tanáraim és az osztálytársaim egyaránt elborzadtak: „Hiszen nő vagy! Neked is hasznos volt a feminizmus! A feminizmus csak egyenlőséget jelent, és te hiszel az egyenlőségben!” Bár diákként a kritikus gondolkodás fontosságára oktattak minket, a feminizmus irányának és az oktatásban betöltött jelentőségének kétségbe vonása egyértelműen túl messzire ment. Kritikusnak lenni azt jelentette, hogy feminista szemléletet alkalmazunk, nem pedig azt, hogy megkérdőjelezzük. Nem emlékszem, mi volt a tervezett célja ennek a bizonyos órának, ám arra nagyon is emlékszem, én mit jegyeztem meg a feminizmus kritizálásából.

Az írás nehézségei

Azóta már adtam elő nyilvános rendezvényeken, és írtam cikkeket is, amelyekben megkérdőjeleztem a feminizmust, mivel az egyre távolabb került számos fiatal nő életének valóságától. Ennek eredményeképpen nem idegen számomra az érzés, amelyet a feminizmus kritizálása vált ki belőlem. Minél többször találkoztam a negyedik hullámos vagy interszekcionális feminizmussal, annál inkább meggyőződtem a kártékonyságáról. Amint azt a könyvben is feltárom, a mai feminizmus túl gyakran démonizálja a férfiakat, és alacsonyítja le a nőket azzal, hogy saját áldozattá válásuk hamis érzésével tölti el őket. Eltökéltségem, hogy szembeszálljak ezekkel az elképzelésekkel, élvezettel vitt előre a könyv írásának kezdetén. Olyan nőként, akit mindig érdekelt a feminizmus, azt hittem, könnyű lesz könyvet írni a témáról. Talán még szórakoztató is.

Bátorságom nem tartott sokáig. Hamar rájöttem, hogy a feminizmus kritikája nem választható el a nők életének értékelésétől. A nők papíron jobban élnek, mint valaha, és – különösen fiatalabb korukban – jobban, mint a férfiak. A valóságban azonban ez nem mindig érződik így, és a feminizmus népszerűsége a jelenlegi életmóddal való elégedetlenségről árulkodik. A nők által elért haladás csak akkor érthető meg, ha a múltban megtapasztalt elnyomásukhoz viszonyítjuk. Hasonlóképpen, a nők iskolai, munkahelyi és otthoni tapasztalatai csak akkor nyerhetnek értelmet, ha a férfiak életével együtt nézzük. Erről írni nem bizonyult egyszerűnek; az egyik probléma az volt, hol kezdjem, és hol hagyjam abba.

Sem a feminizmus, sem a nők élete nem egységes narratívaként alakult. A különböző nők egészen másként élik meg a világot. A feminizmus sokszínű, mindig is az volt, és új korszakokban új kérdésekre helyezi a hangsúlyt. Ami az egyik irányban előrelépésnek tűnik, az más területen visszalépésekkel párosul. Egy könyvnek legyen eleje, közepe és vége, és ez az igény azzal a kockázattal jár, hogy elsöpörjük az ellentmondásokat, figyelmen kívül hagyjuk az érvelés árnyalatait. Teljesen tisztában vagyok azzal, hogy sok, nálam nagyobb tudományos hitelességű feminista tudós egész karrierjét annak szentelte, hogy részletesen feltárja azokat a kérdéseket, amelyeknek csak a felszínét kapargatom.

A könyv megírása során a bátorságomat alázatossággal mérsékeltem. Nem az volt a cél, hogy egyértelmű választ adjak a huszadik század „női kérdésére”. Inkább tematikus esszék sorozata ez, amelyek reményeim szerint megdöntik a jelenlegi konszenzust, és kérdéseket vetnek fel a mai feminizmus irányáról és céljairól.

Új előszó
(2018. szeptember)

A Nők vs. feminizmus első kiadása 2017. október 1-én jelent meg. Alig két héttel később indult el a közösségi médiában a #MeToo, amely nem sokkal később globális jelenséggé vált. A #MeToo a szexuális zaklatás természetéről és mértékéről, a nők társadalmi és munkahelyi helyzetéről és a szexuális forradalom örökségéről szóló viták katalizátora lett. Több kérdése közvetlenül kapcsolódik a könyvben tárgyalt témákhoz. Szeretném, ha könyvem naprakész lenne, így megvizsgálom, hogy a #MeToo milyen hatással volt a feminizmusra és a nők életére.

Harvey Weinstein

2017. október 5-én a The New York Timesban többek között Ashley Judd és Rose McGowan színésznők is szexuális zaklatással vádolták Harvey Weinstein hollywoodi filmmogult.
1
Elmondásuk szerint arra kényszerítette őket, hogy megmasszírozzák, meztelenül lássák, és azt állította, hogy szexuális szívességekért cserébe segíthet a karrierjükben. Öt nappal később, október 10-én a The New Yorkerben
2
további tizenhárom nő vádjai láttak napvilágot, köztük volt Asia Argento színésznő, Lucia Stoller színésznő és egy harmadik, névtelenséget választó nő nemi erőszakkal kapcsolatos vádja is. Mira Sorvino, Gwyneth Paltrow és Angelina Jolie is azt állították, hogy Weinstein szexuálisan zaklatta őket. Weinstein a nem közös megegyezésen alapuló szexre vonatkozó minden vádat tagadott.
3
Azóta számos nő vádolta nemi erőszakkal és szexuális zaklatással.

2018-ban egy manhattani esküdtszék vádat emelt Weinstein ellen szexuális bűncselekmények miatt. Életfogytiglani börtönbüntetés várhat rá.
4
Ez természetesen teljesen jogos. A valóban gusztustalan bűncselekmények miatt, amelyekkel Weinsteint vádolják, bíróság előtt kell tárgyalni az ügyét. Ha az ellene felhozott vádaknak akár töredékében bűnösnek találják, Weinstein súlyos büntetésre számíthat.

#MeToo

Egy héttel azután, hogy a The New Yorker cikke nemi erőszakkal vádolta meg Weinsteint, Alyssa Milano színésznő az alábbi Twitter-bejegyzést tette ki: „Ha téged is zaklattak vagy bántalmaztak szexuálisan, válaszolj erre a tweetre, hogy »engem is«.”
5
Bár akkor nem tudta, Milano olyan kifejezést vett alapul, amelyet Tarana Burke feminista aktivista egy évtizeddel korábban talált ki azért, hogy szolidaritását fejezze ki a szexuális erőszak áldozatául esett nőkkel.
6
Hírességek által megtámogatva a #MeToo gyorsan terjedni kezdett a közösségi médiában. Milano Twitter-bejegyzése után néhány órával már több ezer alkalommal használták a kifejezést, a következő hetekben és hónapokban pedig több milliószor.
7
A #MeToo olyan esetekre világított rá, amikor a férfiak visszaéltek a hatalmukkal. Ahogyan Weinsteint, a bűncselekménnyel vádolt férfiakat is bíróság elé kell állítani, és ha bűnösnek találják őket, ennek megfelelően kell eljárni velük szemben.

Az elmúlt években számos kampány indult, majd ment feledésbe a közösségi médiában. A #MeToo is hasonló módon kerülhetett a címlapokra egy hétig, aztán másra terelődött a figyelem. A tapasztalatok megosztása és az állítólagos áldozatok száma viszont tovább nőtt. A #MeToo globális mozgalommá alakult, amely már messze túlmutatott a közösségi médián. Nemzetközi mozgalmat indított el a nők szexuális zaklatása ellen. Az élet minden területén felmerült vádak férfiak ellen; állítólagos bűncselekményeik a nemi erőszaktól és a szexuális támadástól kezdve a térdérintésekig, a nem kívánt csókokig és a nem megfelelő szöveges üzenetekig mindent felölelnek. Egyes feminista aktivisták számára a #MeToo fordulópontot jelent, amely új jogszabályokhoz és kulturális változáshoz vezethet.
8

A közösségi média és a szelfik előtti korban elképzelhetetlen lett volna egy #MeToohoz hasonló mozgalom. A nők inkább a rendőrséghez fordultak volna a nemi erőszakkal kapcsolatos vádakkal, mint a Twitterhez, vagy ami még rosszabb, hallgattak, mert attól féltek, hogy nem hisznek nekik. A szexuális zaklatást egyesek csupán a munkahelyi élet velejárójának tekintették, olyan árnak, amit a nőknek meg kell fizetniük a munka világába való belépéskor. A kéretlen megjegyzéseket vagy csókpróbálkozásokat ugyanígy ügyetlen, nem kívánt flörtölési kísérletnek élhették meg: ilyen kellemetlenségre inkább legyintettek, ahelyett, hogy nyilvánosan megvitatták volna.

Nagyon is pozitív, hogy a rendőrség és az ügyvédek már nem zsigerből feltételezik, hogy a nő hazudik, amikor nemi erőszakkal vagy szexuális zaklatással vádolnak valakit. Örvendetes, hogy a nők már nem érzik úgy, hogy kötelezően el kell viselniük a szexuális zaklatást, és hallgatniuk kell tapasztalataikról. Anélkül azonban, hogy bármennyire is vissza akarnánk lépni oda, ahol a nők kénytelenek voltak tűrni, és tartani a szájukat a szexuális zaklatással kapcsolatban, muszáj föltennünk a kérdést, hogy miért indult el ilyen látványosan a #MeToo mozgalom, és vajon egyértelműen pozitív fejlemény-e a nők jogait illetően.

A #MeToo vonzereje

A #MeToo mozgalom megbuktatta az egykor nagy hatalmú férfiakat a világ számos országában. A (saját elavultságával és kimerültségével tisztában lévő) patriarchátus elleni csapás esélye radikálisnak, lázadónak és mindenekelőtt erkölcsileg helyesnek tünteti fel a #MeToot. Minél több magas rangú férfit vádoltak meg és találtak bűnösnek, és minél több tönkrement életet és reputációt hagytak maguk után, a mozgalom annál inkább felbátorodott.

Ma már nincs olyan nő, akit a nyilvánosság elé kerülve ne kérdeznének szexuális zaklatással kapcsolatos tapasztalatairól és a #MeToo mozgalomról alkotott véleményéről. Fontos, hogy a #MeToo nem csak a filmsztárok és a hírességek számára létezik. Bármelyik nő megoszthatja tapasztalatait a közösségi médián, és bekerülhet a #MeToo-közösségbe. A csatlakozásért jutalom jár: leginkább maga a közönség, amely készen áll arra, hogy megerősítse a tapasztalatait és dicsérje bátorságát. Abban az időszakban, amikor a tágabb család, a szakszervezetek és a hit kötelékei mind gyengülnek, vonzó ajánlat egy készséges csoport, amelyhez lehet csatlakozni. Bár a platform csak addig biztos, amíg nem jön valaki, aki többet szenvedett, és a közösség is talán teljesen képzeletbeli, de a valahová tartozás érzése megerősíthet.

Amint azt a könyvemben is feltárom, a huszonegyedik század első évtizedeiben nem tekintik szégyenletesnek, említésre sem méltó ténynek, illetve leküzdendő személyes kihívásnak a szenvedést, amely abból fakad, hogy kik vagyunk, és milyen tapasztalatokat szereztünk. Éppen ellenkezőleg, egészségesnek tartják, ha az emberek nyilvánosan beszélnek a küzdelmeikről és a sebezhetőségükről. A szenvedést nem megbélyegzik, hanem tisztelik. Áldozatnak lenni azt jelenti, hogy az illető ártatlan és bűntelen. Amikor a nők kiírják, hogy #MeToo, egyből – tárgyalás vagy bizonyíték nélkül – áldozati státuszt kapnak. A feltételezés, hogy a nők nem hazudnak a nemi erőszakról vagy szexuális zaklatásról, megkérdőjelezhetetlenné teszi őket. Lényeges, hogy a nők elnyerik az ártatlan áldozatoknak járó boldoggá avatást, és ezzel egyidejűleg a #MeToo mozgalom feljogosít, és haladóként tűnhet fel.

A #MeToo olyan időszakban hívja fel a figyelmet a nők kollektív szenvedésére, amikor a nőknek jobban megy a soruk, mint a történelem folyamán bármikor. Amint azt a könyvben felvázolom, a nők ma képzettebbek, több munkalehetőségük van, és többet is keresnek, mint valaha. Nem csak történelmi kontextusban szerepelnek jól, nagy részük az oktatás, a munka és a bérek terén is jobban teljesít, mint a férfiak. Ironikus módon éppen a #MeToo mozgalom sikere mutatja, hogy a nőknek mekkora hatalmuk van.

Ahogy a nők hatalomra kerültek, a hírek is megváltoztak. Egy évtizeddel ezelőtt a fiatal újságírónők a politikusokkal vagy üzletemberekkel folytatott kacér ebédek alkalmával feltárt sztorikból írtak cikkeket. Ma ugyanezek az újságírónők ugyanezen ebédek alkalmával történt sztorikból készítenek cikkeket – ám ezúttal ők a főszereplők, és felháborodnak, hogy egy befolyásos férfi egyszer megérintette a térdüket, vagy megkísérelt csókot adni nekik.
9
Egykor a férfiak voltak hatalmon, és a nők flörtöléssel szereztek befolyást. Most több nő van vezető pozícióban, és a hatalmat – a pozíciókhoz és anyagiakhoz való hozzáférést – magánéleti szenvedéseik nyilvánosságra hozásával érik el.

Nyilvánvaló, hogy egyes nőknek nagyon jó okuk van arra, hogy hangosan kimondják: a férfiak rosszul bántak velük, vagy rosszul bánt velük az élet. A #MeToo mozgalom egyik problémája mégis az, hogy nagyrészt a fehér, gazdag, kiváltságos nők domináltak benne. Ezért sokkal inkább tükrözi a médiában, a politikában és a filmiparban dolgozó nők aggályait, mint a több munkahellyel zsonglőrködő, a megélhetésért küzdő nőkét. Ugyanakkor egyes férfiak csakugyan megerőszakolnak vagy szexuálisan zaklatnak nőket, és egyes nők tényleg bűncselekmény vagy bántalmazás áldozatai lesznek. A bűncselekményt elkövető férfiak megérdemlik, hogy bíróság elé állítsák őket, a megerőszakolt vagy bántalmazott nőknek pedig támogatásra van szükségük ahhoz, hogy jogorvoslatot kapjanak, majd képesek legyenek továbblépni, és lehetőleg teljes életet élni. Sajnos azonban a #MeToo több problémát vet fel, mint megoldást.

Mindannyiunknak, akik komolyan foglalkozunk a nők jogaival, túl kell lépniük az erős mozgalomhoz való tartozás eufóriáján, és őszintén át kell gondolnunk a #MeToo hatását. Ha ezt megtesszük, számos okot találunk az aggodalomra.

A nők mint áldozatok

A #MeToo kötöttséget teremt a nők számára. Lehetőséget ad nekik, hogy hallassák a hangjukat, de azt csak arra használhatják, hogy a szenvedéseikről beszéljenek. Minden alkalommal, amikor egy híresség elmeséli egy, már feledésbe merült történetét az általa átélt szexuális visszaélésről, megerősíti a meglévő feltételezést, hogy a nők elleni szexuális erőszak elterjedt az egyetemeken, a munkahelyeken és a háztartásokban. Ezek a feltételezések ritkán megalapozottak és gyakran túlzóak, ám a #MeToo mozgalomnak a saját létezésén túl nincs szüksége a nők szenvedésének bizonyítására.

A nőknek a #MeToo kampányhoz csatlakozás iránti lelkesedése is mutatja, hogy az áldozattá válás manapság vonzó ajánlat. A kortárs politikai kultúra tiszteli az áldozatokat, és erősíti a szenvedők tekintélyét. Az áldozatot piedesztálra emelik, hősnő lesz, hibátlan. Az áldozat egyetlen követelése, hogy higgyenek neki, és erősítsék meg áldozati identitását. Az ártatlanság vélelme azonban a legjobb esetben is csak értéktelen győzelem. Hibátlannak lenni annyit tesz, hogy elveszítjük képességünket saját sorsunk irányítására.

A szexuális zaklatás elleni kampányok a férfiak sértő viselkedésének leleplezésére és megbüntetésére összpontosítanak. Ennek megfelelően a nőknek áldozatként kell gondolniuk magukra, hogy a férfiakat felelősségre lehessen vonni. Ennek eredményeképpen feszültté válnak a munkahelyi, esetleg a baráti vagy családi kapcsolatok, és a nők a korábban triviálisnak tekintett helyzeteket, amelyeket könnyen meg tudtak oldani, bántalmazásként értelmezik. A nők problémáinak minden olyan megoldása, amely megköveteli, hogy áldozatként tekintsenek önmagukra, csupán súlytalan győzelem lehet.

Ha a nőket arra tanítjuk, hogy áldozatként tekintsenek magukra, az növeli a szexuális zaklatás komoly problémaként való érzékelését. Nem meglepő, hogy bár az 1970-es évek óta alapvetően megváltozott a nők munkája, a szexuális zaklatás problémája nem tűnt el. Ehelyett négy évtized alatt a szexuális zaklatás definíciói egyre bővültek, és mára beépültek a törvényekbe is. Az egyik probléma az, hogy minél tágabban határozzák meg a szexuális zaklatás fogalmát, az annál szubjektívebbé válik – amit az egyik nő nemkívánatosnak érez, azt egy másik nő esetleg nem. Csak az érintett állapíthatja meg, hogy egy kép, e-mail vagy vicc sérti-e valakinek az emberi méltóságát, vagy bántó környezetet teremt-e.

Különösen a fiatalabb nők hajlamosak a férfiak viselkedését zaklatásként értelmezni, és bántalmazás áldozatának tekinteni magukat. A nyilvános helyeken történő szexuális zaklatásról szóló 2017-es felmérés
10
rámutatott a szélesedő generációs szakadékra. A fiatalabb nők nagyobb valószínűséggel mondták, hogy az elmúlt öt évben zaklatták őket, mint az idősebbek, de a szexuális zaklatás meghatározása életkoronként változik. A fiatal (18–24 éves) nők kétharmada például általában szexuális zaklatásnak érezte a füttyögést, míg az 55 év feletti nőknek csupán 15 százaléka vélekedett így. A fiatal nők közel egyharmada szerint a kacsintás a szexuális zaklatás egyik formája.
11

Egy másik felmérés szerint a nők felét szexuálisan zaklatják a munkahelyén.
12
A válaszadók negyede mondta, hogy a szexuális zaklatás viccek vagy ugratások formájában történt. Ezek a felmérések keveset árulnak el arról, mi történik egy átlagos munkahelyen, ámde riasztó betekintést nyújtanak abba, hogy manapság ilyen szubjektív módon határozzák meg a szexuális zaklatást. A felmérések tovább erősítik a felfogást, hogy nőnek lenni még mindig azt jelenti, hogy az ember állandóan zaklatásnak van kitéve.

A szexuális zaklatás kifejezés egykor arra szolgált, hogy rávilágítson a rosszul fizetett és bizonytalan munkahelyeken dolgozó nők sajátos problémájára. Mára értelmét vesztette. Amikor a szexuális zaklatáson a füttyögést és kacsintást értjük, a valódi bűncselekmények leírása szavakkal lehetetlen. Ez azzal a kockázattal jár, hogy bagatellizáljuk a súlyosabb eseteket. A kampányolók számára egyértelmű előnyei vannak annak, hogy széles skálán elhelyezkedő, sokféle viselkedést vesznek egy kalap alá.

Ha a nem kívánt viselkedés minden példáját úgy mutatjuk be, mintha a bántalmazás folytonos lenne, akkor minden férfi elkövetőnek, minden nő pedig áldozatnak tekintheti magát. És ha ez rossz a férfiaknak, akkor szörnyű a nőknek. A nőknek sokkal nehezebb erősnek és keménynek mutatkozniuk a munkahelyükön, ha egyúttal ragaszkodnak ahhoz, hogy potenciális áldozatként kezeljék őket. Ráadásul azt üzeni a fiatal nőknek, hogy a munkahely ellenséges környezet, ahol rosszabbak az esélyeik.

A nemi erőszak bagatellizálása

Ahhoz, hogy a #MeToo valóban befogadó lehessen, lehetővé kell tennie a csatlakozást minden nő számára, aki átélte a szexuális zaklatás bármely formáját. Az aktivisták szerint ugyanis a szexuális zaklatás minden formája zaklatás, amelynek egyik végén egy félreértett bók vagy egy térdre tett kéz van, a másik végén pedig a nemi erőszak. Csakhogy a kacsintás, a füttyögés és a hosszú ölelés összemosása a nemi erőszakkal bagatellizálja a nemi erőszak súlyos bűncselekmény jellegét.

A befolyásos pozícióban lévő férfiak minden helytelen viselkedésének felhánytorgatása teszi lehetővé, hogy a #MeToo folytatódjon. Az egyik hollywoodi sztár, akit a #MeToo szexuális visszaéléssel vádolt meg, a nyolcvanéves Morgan Freeman. Freeman ellen nyolc nő tett panaszt.
13
A legsúlyosabb eset egy névtelenül nyilatkozó női produkciós asszisztensé volt, aki a 2015-ös filmjén dolgozott együtt Freemannel. Azt állítja, hogy férfi „nem kívánt érintéseknek tette ki”, pontosabban: a fenekén nyugtatta a kezét, vagy simogatta. Az egyik incidens során Freeman állítólag megpróbálta fellibbenteni a szoknyáját – de nem sikerült neki. A férfi szinte napi rendszerességgel tett megjegyzéseket a nő alakjára és ruházatára. Mindez állítólag egy filmstúdióban történt.

A Weinstein és a Freeman ellen felhozott vádak között óriási különbségek vannak. Freeman visszaélése állítólag nem négyszemközt, hanem a nyilvánosság előtt történt; megérintette egy fiatal nő fenekét és szoknyáját, és egyértelművé tette, hogy vonzónak találja őt. A nő nem kérte, és nem is viszonozta a gesztust. Lehetséges, hogy Freeman durván, megfélemlítően és idegesítően viselkedik a nőkkel, de aligha érdemli meg, hogy Weinsteinhez hasonlítsák. A #MeToo címke mégis ugyanabba a kategóriába sorolja őt és Weinsteint: mindketten visszaéltek a hatalmukkal, és szexuálisan zaklattak nőket. Mindkét férfi viselkedéséből az látható, hogy a filmiparban a nők rutinszerűen visszaéléseknek vannak kitéve.

A Freeman elleni vádak mutatják igazán, hogy a #MeToo elkerülhetetlenül szubjektív területre tévedt. Kevés objektív mutató van arra, hogy megállapítsuk, mikor lesz egy pillantásból bámulás, egy nézés „végigmérés”, vagy egy bók valakinek a testére tett megjegyzés. A férfi viselkedésének kategorizálása teljes mértékben attól függ, hogy az érintett nő hogyan érzékeli.

2018. januárban robbant „Grace” története,
14
aki Aziz Ansari komikussal való randevúját élete legrosszabb éjszakájaként írta le, felszínre hozva a #MeToo irányával kapcsolatos problémák egy részét. Egy drága étteremben elköltött vacsora után Ansari és Grace visszatértek a férfi lakásába, és Ansari többször is próbálta rávenni Grace-t, hogy feküdjön le vele. Anélkül, hogy ezt kimondta volna, Grace többször is megpróbálta egyértelművé tenni, hogy nem akarja ezt. Később beszélt egy újságíróval, és a nyilvánosság elé állt azzal, hogy Ansari szégyellje magát, amiért nem vette észre az ő „nem verbális jelzéseit”. Ansari faragatlannak és tapintatlannak tűnik, de Grace-t nem erőszakolták meg, és nem is bántalmazták szexuálisan.

Az Ansari-ügy azt mutatja, hogy a bántalmazás nemkívánatos viselkedésként való meghatározása egy rosszul sikerült randi is lehet. Míg egyesek hamar elítélték Grace „háromezer szavas bosszúpornóját”
15
, a híres feministák, például Jessica Valenti szerint Grace története azért volt fontos, mert „a nők részben azt is kommunikálják, hogy amit a kultúra »normálisnak« tart, az számunkra nem oké, és gyakran káros”. Az a probléma a rossz randik „károsnak” minősítésével, hogy megfosztja a nőket a cselekvési lehetőségüktől; úgy látszik, a nők képtelenek nemet mondani, egyszerűen felállni és elmenni, és kénytelenek a férfiak feltételezett gondolatolvasó képességeire hagyatkozni, hogy megvédjék őket a visszaélés bűnétől. Ez nemcsak az ítélőképesség megtévesztésének útját egyengeti, hanem eredendően kockázatosnak állít be a férfiak és a nők közötti minden kapcsolatot.

A #MeToo mint erkölcsi kereszteshadjárat

Morgan Freeman és Aziz Ansari példái mutatják, hogy a #MeToo fenntartása során a bíróság előtt is tárgyalható nemi erőszak, szexuális zaklatás vagy zaklatás vádjainál fontosabb a vádló szubjektív érzéseinek érvényesítése. A szexuális zaklatás korunk erkölcsi pánikjává vált.
16
A pánikkeltés érdekében a tények könnyen feláldozhatók egy nagyobb ügyért, miközben a megalapozatlan vádak karriereket és életeket tudnak tönkretenni. A #MeToo a boszorkányüldözés jegyeit öltheti magára.

Amennyiben a #MeToo démonizálja a férfiakat, hatása ugyanilyen katasztrofális lehet a nőkre nézve is. Az a felfogás, hogy a nőket zaklatás éri attól a pillanattól kezdve, hogy kilépnek az ajtón, elkerülhetetlenül oda vezet, hogy a mindennapi élet minden területét egyre jobban szabályozni akarjuk. Az Egyesült Királyságban felmerült, hogy a nők utcai zaklatását – a füttyögést és a beszólogatást – bűncselekménynek nyilvánítsák. Az Egyesült Államokban a Screen Actors Guild az úgynevezett „szállodai meghallgatások” betiltását javasolta.
17
Azt tanácsolták a nőknek, ha nem találnak „biztonságos helyszínt” a meghallgatásoknak, akkor egy „segítő” kísérje el őket. Mindez a gardedámokat és más infantilizáló szokásokat hozza vissza, amelyek ellen a feministák korábbi generációi harcoltak. Talán nem meglepő, hogy a felmérések szerint a #MeToo fellendülése óta a férfiak kényelmetlenül érzik magukat, ha nőket mentorálnak vagy egyedül dolgoznak velük egy irodában.
18
Ennek következtében valószínűleg a nők előléptetési lehetőségei is romlanak.

A #MeToo-aktivisták túlságosan lelkesen démonizálják a férfiakat, a nők alaposabb védelme mellett érvelve. Ha mind törvényen kívülre helyezik a férfiak és nők közötti mindennapi kapcsolatokat, az enyhe flörtöket és az ügyetlen csevegési kísérleteket, a világ sokkal unalmasabbá válik. Akár tetszik, akár nem, életünk nagy részét a munkahelyünkön töltjük, és sok boldog házasság kezdődött munkahelyi találkozással. Egy rossz megjegyzés megkockáztatása szerves része az állampolgári szabadságnak – olyan szabadságjogok ezek, amelyekért régen még küzdöttek a nők, és amelyeknek ma sok nő inkább örül, ahelyett, hogy kockázatnak tekintené. Nem a nők felszabadításának képviselője az a feminizmus, amely azt mondja, hogy a nőknek rendőri védelemre van szükségük az ilyen eszmecserékkel szemben, vagy arra vonatkozó szabályokra, hogy a munkatársak hogyan, mikor és hol ismerkedhetnek. A #MeToo mozgalom infantilizálja a nőket, amikor úgy kezeli őket, mintha képtelenek lennének arra, hogy kiálljanak magukért, vagy hogy saját döntéseket hozzanak.

A szexuális forradalom újraírása

A #MeToo hívei által követelt magánjellegű interakciók nyilvános szabályozása elveszi a szexuális forradalom során szerzett szabadságjogokat. Már nem feltételezzük, hogy a férfiak és a nők egyenrangú félként szabadon és spontán módon tárgyalhatnak a kapcsolataikról. Ehelyett szabályok, keretek és magatartási normák közé kell szorítaniuk magukat a saját biztonságuk érdekében. Akik nem hajlandóak erre – akár diákok, akár politikusok –, átképzésre van szükségük.

A #MeToo nem azért maradt fenn, mert radikális, hanem mert alapvetően konzervatív. A ragadozó férfiak és a kiszolgáltatott nők jól bevált narratíváját használja ki. A #MeToo mozgalom visszahozza azokat az ősi képeket, amelyek a férfiakat szexuális vágytól és féktelen késztetéstől hajtott, kéjes teremtményeknek mutatja be, a nőket pedig passzívnak és visszafogottnak. Az 1960-as évek szexuális forradalmáraival ellentétben, akik azt állították, hogy a nőknek ugyanolyan alapon kell szabadon élvezniük a szexet, mint a férfiaknak, a #MeToo hívei azt állítják, hogy a nők csak akkor élvezhetik a szexet, ha erre hivatalosan engedélyt kértek és kaptak.

A #MeToo kritikusai

A #MeToo a feminizmus logikus fejlődésének tűnhet, csakhogy mindazok, akik szívükön viselik a nők felszabadítását, megkérdőjelezték az irányt, amely felé halad. A #MeToo mégis csökönyösen visszautasít minden kritikát vagy akár a megkérdőjelezést. Nyilvánosan megfenyegették azokat a nőket, akik felvetették, hogy talán túl messzire mentek, s a nemi erőszak és a durva flört összemosása azzal a kockázattal jár, hogy bagatellizálják a súlyos incidenseket, és tévesen démonizálnak ártatlan férfiakat.

Katie Roiphe felháborodást váltott ki, amikor felröppent a hír, hogy nyilvánosan is kész megnevezni, ki készítette a „mocsok férfiak a médiában” listát, amely széles körben terjedt az írók és újságírók körében.
19
Roiphe így emlékszik vissza erre: „Még mielőtt a cikk elkészült, elkezdtek »nemi erőszakot támogatónak«, »emberi söpredéknek«, »ribancnak«, »Stephen King regényéből előlépett szörnyetegnek«, »hullarablónak«, »kurvának« és »szemétládának« nevezni”. Catherine Deneuve és legalább száz prominens francia nő is hasonló szidalmazást és kritikát kapott nyilvános levelüket követően, amelyben boszorkányüldözéshez hasonlították a #MeToot.
20
Végül azzal zárták le a vitát, hogy egy durva felosztást követően maradtak a „jó nők”, akik ragaszkodtak a #MeToo forgatókönyvéhez, és a „rossz nők”, akik eltértek attól.

A #MeToo feltárta a feminizmuson belüli nyilvánvaló generációs szakadékot. Sok fiatal feminista az idősebb nőket hibáztatja, amiért figyelmen kívül hagyják, vagy ami még rosszabb, összejátszanak ellenük a szexizmusban. Az idősebb feministák elítélik az identitásmániás „hópelyheket”, akik képtelenek meghatározni, mi a nő, és még kevésbé tudják azt, hogy mit akarnak. Ez a generációs háború elég ronda ügy: úgy tűnhet, nem létezik olyan sértés, ami túlságosan súlyos lenne ahhoz, hogy ne lehetne egy második hullámos feminista fejéhez vágni. Azokat a feministákat, akik az 1960-as években áldozatokat hoztak, most azért szidják, mert nem hallgatnak a „túlélőkre”. A fiatalok szerint az idős nők „hamis” feministák, „régi bútordarabok”, akiket „visszafordíthatatlanul lobotomizált” az „internalizált nőgyűlölet”. A fiatalok az érzékenységre hivatkoznak, és erkölcsileg magasra törnek, miközben nem látják, hogy ők maguk koralapú megkülönböztetést gyakorolnak.

Csakhogy a feminizmus generációs háborúja túlzásokba csaphat át. A szexuális forradalommal szemben megfogalmazott legfőbb kritikák – miszerint túl messzire ment azzal, hogy megfosztotta a nőket a jogos indoktól, hogy nemet mondjanak a szexre, és a tartós kapcsolatok helyett az elköteleződés nélküli szexet ösztönözte – széles körben elfogadottá váltak. Akik most egy szexuális ellenforradalom mellett érvelnek, azok ragaszkodnak ahhoz a felfogáshoz, amely szerint a férfiak és a nők alapvetően különböznek egymástól, és a férfiak élvezik az alkalmi szexuális kapcsolatokat, a nők pedig nem. Sokan arra a következtetésre jutottak, hogy a szexuális forradalom elhintette a nők között azt a hazugságot, hogy az alkalmi szex erőt ad, miközben végig csak a férfiak nyertek vele. Ám ezek a kritikák egy korábbi korszakot vonnak felelősségre valójában soha meg nem ígért dolgok miatt.

Mintha elfelejtettük volna, milyen volt a nők élete a szexuális forradalom előtt. Súlyos következményei voltak annak, ha egy nő „házasságon kívül” teherbe esett. Évtizedekkel a női felszabadulási mozgalom elindulása előtt a nőket határozatlan időre elmegyógyintézetbe lehetett zárni erkölcstelen viselkedésért – a terhesség és a hajadonság elegendő bizonyítékot szolgáltatott az erkölcstelenségre. Még emlékezetünkben élhet, hogy törvénytelen gyermeknek lenni egy életen át tartó társadalmi kiközösítést jelentett. Néhányan törvénytelen abortusszal próbálkoztak, vagy testvérüknek hazudták a gyermekeiket. Mások kényszerházasságra és boldogtalan életre kényszerültek.

A #MeToo nem engedi, hogy vita övezhesse a szexuális forradalom vívmányait vagy a feminizmus történelmi örökségét. A nőket, akik nem a problémát látják a férfiakban, akik nem hajlandók elfogadni, hogy minden női nehézség gyökere a „patriarchátusban” rejlik, egyrészt sajnálják, amiért internalizált nőgyülölettől szenvednek, másrészt gyűlölik, amiért elárulják a nőket. A szexuális zaklatási pánik világossá teszi, hogy a feministák támogatnak olyan nőket, akik bátran részletezik újságcikkekben, hogy megérintették a térdüket –, míg más nőket, akik nem hajlandók csatlakozni a sajnálatot kiváltani hivatott történetekhez, áldozathibáztatással vádolnak.

Mit árul el ez a mai feminizmusról?

Fontos, hogy a #MeToo mozgalom rámutat a feminizmus néhány történelmi folytonosságára. Napjainkban a feminizmus a nőket a férfiaknál erkölcsileg felsőbbrendűnek tartja, mert a nőket kevésbé hajtják állati ösztönök, és ezért képesek civilizáló hatással lenni a férfi népesség zabolátlan egyedeire.

A nők mindig is felügyelték a szexualitást. De régen kinevették a matriarchát, aki mindenféle következménnyel fenyegette a lányokat, ha azok „túl közel engedték magukhoz” a fiúkat. Mostanra visszatért – csak már tréningruhát és „Szeretem a beleegyezést!” kitűzőt hord. Nem figyelmeztet a nem kívánt terhességre vagy akár a szexuális úton terjedő fertőzésekre. Inkább helyrehozhatatlan pszichológiai traumáról beszél a fiatal nőknek, amely minden bizonnyal bekövetkezik, ha a szexet nem előzi meg a korábban begyakorolt forgatókönyv. Ilyen módon a #MeToo mozgalom a szexuális forradalom újraértékelését erősíti, amely szerint az a férfiak számára szórakoztató, a nők számára pedig rossz.

A feminizmus régóta uszítja a nőket a férfiak ellen. Ám egyre inkább uszítja a nőket is egymás ellen. A #MeToo égisze alatt felmerülő aggodalmak miatt elveszítették állásukat a Forma–1-es rajtrácslányok, mert a feminista aktivisták szerint megalázó és kizsákmányoló volt a szerepük.
21
Az érintett nők azonban egyértelműen élvezték a munkájukat, és inkább választották volna a jól fizető munkát a rivaldafényben, mint egy rosszabbul fizetett, monoton munkát. A New York-i pincérnők nem voltak hajlandók eleget tenni a hollywoodi színésznők követelésének, akik petícióban kérték az éttermi borravalók megszüntetését, mert az megalázó a nőkre nézve. „Pofa be!” – hangzott a félreérthetetlen válasz.
22

Úgy tűnik, hogy a feminizmus elsődleges célja ma annak elismerése, hogy minden nő – bármilyen sikeres is – áldozat. Ez az áldozati státusz könnyen megfér az egyenlőség feltételezésével: a nők egyenlők, sőt felsőbbrendűbbek a férfiaknál, az általuk átélt szenvedés és a leküzdött nehézségek miatt. Az áldozattá válás állításait magabiztosan lehet hangoztatni: a nőket a kollektív fájdalmuk teszi erőssé. Ők túlélők. Az áldozati feminizmus ennek a státusznak a megerősítését követeli.

Az áldozattá válás elfogadásával a feminizmus odáig jutott a nők autonóm, szabadságra vágyó, a világgal a férfiakhoz hasonlóan megbirkózni képes lénynek tekintésétől, hogy úgy mutatja be a nőket, mint akiknek különleges védelemre és biztonságos terekre van szükségük. Olyan korban, amikor a nők – különösen a fejlett, nyugati országokban élők – nagyobb anyagi és jogi függetlenséggel rendelkeznek, mint valaha, visszatérnek a szűziesen erényes, kiszolgáltatott nők régi mítoszai, akiket védeni kell a ragadozó férfiaktól.

#MeToo egy évvel később

A #MeToo szexuális ellenforradalomba csap át. A javasolt megoldások azonban hivatalosak és technikai jellegűek. Beleegyezésről szóló beszélgetések, közös engedélyek, sőt, még aláírt nyilatkozatok sem nyújthatnak kielégítő megoldást a férfiak és a nők közötti bizalom megingására. Minél inkább ellenőriztetik a szexuális interakciókat, annál harsányabban üzenik, hogy a szex eredendően kockázatos, és megingatják a bizalmat. A férfiak és a nők ma egyenrangú félként találkoznak, de csak abban az értelemben, hogy mindketten ugyanúgy idegesek a másik miatt. A beleegyezésre való összpontosítás kizárja az óvatlan és a spontán dolgokat, ragaszkodva ahhoz, hogy az emberek a magánéletben nyilvános normák szerint viselkedjenek.

Régen a feminizmus jobban bízott a nők önállóságában. „Azt akarom, hogy egy vonaton ülő nő, aki egy férfi kezét érzi ott, ahol nem kellene, világosan ki tudja mondani, hogy nem” – írta Germaine Greer.
23
Nézetei nem először váltottak ki felháborodást. A gondolat, hogy a nők elég erősek lehetnek ahhoz, hogy szembeszálljanak a nem kívánt közeledéssel, elborzasztja a feministák fiatalabb generációját, akik szerint nem a nőknek, hanem a férfiaknak kellene változtatniuk a viselkedésükön. A #MeToo mozgalommal a férfiak – ahogy Margaret Atwood rámutatott – már „bűnösök, mert vádolják őket”
24
, és a szexuálisan felszabadult nők helyett, akik képesek igent vagy nemet mondani a férfiak közeledésére, visszatér a gyanútlan nő képe, aki elájul egy nem kívánt csóktól, vagy reszket egy félrecsúszott kézmozdulat miatt.

A #MeToo mozgalom a kultúra megváltoztatására szólít fel. Arra, hogy a nőknek többé ne kelljen elviselniük olyan viselkedést, amely miatt kellemetlenül érzik magukat. Ez nemcsak lehetetlen, de kontraproduktív is. Minél többet mondjuk a nőknek, hogy a munkahely szexista és mérgező környezet, annál inkább ezen a szemüvegen keresztül értelmezik a tapasztalataikat. Egyes nők a #MeToo mozgalomnak köszönhetően minden bizonnyal hangosabban merik kimondani a mondanivalójukat. Sajnos ezzel csak annyit tudnak elérni, hogy hirdetik saját áldozattá válásukat, és nagyobb védelmet követelnek. Közben a #MeToo a ragadozó férfiak és a kiszolgáltatott nők elavult meghatározásával jelentősen beavatkozott a személyes szabadságjogokba.

1 .Kantor, J. és Twohey, M.: Harvey Weinstein Paid Off Sexual Harassment Accusers for Decades, The New York Times (2017. október 5.).

2 Farrow, R.: From Aggressive Overtures to Sexual Assault: Harvey Weinstein’s Accusers Tell Their Stories, The New Yorker (2017. október 23.).

3 Riporter. Harvey Weinstein timeline: How the scandal unfolded, BBC News (2018. szeptember 19.).

4 Izadi, E.: Harvey Weinstein indicted on new sexual assault charges, could face life in prison, The Washington Post (2018. július 2.).

5 Sayej, N.: Alyssa Milano on the #MeToo movement: „We’re not going to stand for it any more”, The Guardian (2017. december 12.).

6 Brockes, E.: Me Too founder Tarana Burke: You have to use your privilege to serve other people, The Guardian (2018. január 15.).

7 Burke, L.: The #MeToo shockwave: how the movement has reverberated around the world, The Telegraph (2018. március 9.).

8 Salasky, J.: The #MeToo campaign has reached the tipping point, and now we need to focus on the power of the law in The Independent (2018. január 21.).

9 Maltby, K.: Kate Maltby: Damian Green probably has no idea how awkward I felt in The Times, (2017. november 1.).

10 Smith M.: Half of 18-24 year-old women say they’ve been sexually harassed in a public place in past 5 years, YouGovUk (2017. október 19.). Forrás: https://yougov.co.uk/news/2017/10/19/most-18-24-yearold-women-have-been-sexually-haras/ (letöltve: 2018. szeptember 24.).

11 Smith, M.: Sexual harassment: how the genders and generations see the issue differently, YouGovUk (2017. november 1). Forrás: https://yougov.co.uk/news/2017/11/01/sexual-harassment-how-genders-andgenerations-see-/ (letöltve: 2018. szeptember 24.).

12 Riporter: „Half of women” sexually harassed at work, says BBC survey, BBC News (2017. október 25.).

13 Phung, A. és Melas, C.: Women accuse Morgan Freeman of inappropriate behavior, harassment, CNN Entertainment (2018. május 29.). Forrás
https://edition.cnn.com/2018/05/24/entertainment/morganfreeman-accusations/ (letöltve: 2018. szeptember 24.).

14 Way, K.: I went on a date with Aziz Ansari. It turned into the worst night of my life in Babe (2018. január 13). Forrás: https://babe.net/2018/01/13/aziz-ansari-28355 (letöltve: 2018. szeptember 25.).

15 Lásd például: Flanagan, C.: The Humiliation of Aziz Ansari, The Atlantic (2018. január 14.).

16 Ford, O. T.: The Rise of a Moral Panic, Areo (27/08/17). Forrás:
https://areomagazine.com/2017/08/27/the-rise-of-a-moral-panic/ (letöltve: 2018. szeptember 24.).

17 Associated Press, Screen Actors Guild warns members not to attend meetings or auditions in hotel rooms, The Telegraph (2018. április 13.).

18 Zarya, V.: Since #MeToo, the Number of Men Who Are Uncomfortable Mentoring Women Has Tripled, Fortune (2018. február 6.) Forrás: http://fortune.com/2018/02/06/lean-in-sheryl-sandberg/ (letöltve: 2018. szeptember 24.).

19 Roiphe, K.: The Other Whisper Network, How Twitter feminism is bad for women, Harpers Magazine (2018. március).

20 Collins, L.: Why Did Catherine Deneuve and Other Prominent French Women Denounce #MeToo?, The New Yorker (2018. január 10.).

21 Wills, E.: F1 grid girls dropped for 2018 season amid sexism row, The Evening Standard (2018. január 31.).

22 Berrien, H.: Hollywood Actresses To New York: Eliminate Tip Credit. New York Waitresses To Actresses: Shut Up, The Daily Wire (2018. március 28.).

23 Horton, H.: Germaine Greer criticises ’whingeing’ #MeToo movement, saying in the ’old days’ women would ’slap down leering men’, The Telegraph (2018. január 23.).

24 Crilly, R.: ‘Margaret Atwood triggers online row with criticism of #MeToo movement’, The Telegraph (2018. január 16.).

Köszönetnyilvánítás

Nagyon sok ember segített és bátorított a könyv megírására. Mindannyiuknak hálás vagyok, és leginkább azoknak, akik annak ellenére tették, hogy nem értettek egyet az általam felsorolt érvekkel. Öröm volt együtt dolgozni az Emerald kiadóval, és különösen Philippa Granddal. Manapság kevés kiadó hajlandó vállalni a kockázatot olyan könyvvel, amelyet nem lehet könnyen besorolni. Már majdnem feladtam, amikor a sors összehozott Philippával. Egy másik szerencsés fordulat, hogy kapcsolatba kerültem David Snyderrel, a Charles Koch Alapítvány programkoordinátorával. David segített megkapni az alapítvány tudományos ösztöndíját, amely lehetővé tette számomra azt a kiváltságot, hogy megszakítás nélkül írhassak. David úgy mutatott érdeklődést a munkám iránt, hogy egyszer sem próbálta befolyásolni az irányát.

A Spiked online magazin, ahol szerkesztő vagyok, nemcsak napi szinten inspirált, hanem lehetőséget adott arra is, hogy kipróbálhassam a könyvben bemutatott ötletek egy részét. A Spikednak írt cikkeim – a nemek közötti bérkülönbségről, a nemi erőszakról, a feminizmusról és a nemek értelmezéséről – adtak lendületet a könyv megírásához.

Szeretnék köszönetet mondani a Spiked minden munkatársának, különösen Viv Regannek a bátorításért és a bizalomért. Claire Fox az Institute of Ideastól azon kevesek egyike, akiket példaképemnek tekinthetek. Claire rendületlen támogatása megtisztelő volt, csupán remélni tudom, hogy megfeleltem az elvárásainak.

David Didau, Gareth Sturdy, Bríd Hehir és Jan Macvarish nemcsak abban segítettek, hogy megértsem azokat a kérdéseket, amelyeken a legtöbbet töprengtem, hanem nagylelkűen megengedték, hogy idézzem őket a könyvben. Sokan megvitatták velem az általam felvetett gondolatokat. Louise Burton és Kevin Rooney értékes visszajelzésekkel és példákkal szolgáltak az oktatás témájában. Remélem, hogy a Camber Sandsen a mikrobuszba zsúfolódott barátok, kollégák látni fogják, hogy a következő oldalakon kifejtett nézeteik milyen jelentős hatással voltak a gondolkodásomra.

Különösen hálás vagyok Ellie Leenek, Frank Furedinek és Sally Millardnak intellektuális és politikai vélekedéseikért; gondolkodásomra tett hatásukat nem lehet eléggé hangsúlyozni. Helen Williams és Patrick West is arra biztattak, hogy legyek hű a meggyőződésemhez, valahányszor a megalkuvás jeleit mutattam. Mindkettőjüknek hálás vagyok.

Ez a könyv nem létezhetne jelen formájában, ha egy bizonyos személy nem járult volna hozzá. Jennie Bristow mindenkinél jobban inspirált és bátorított. Minden Jennie-vel folytatott beszélgetés arra késztetett, hogy világosabban gondoljam át az érveimet, értőbben olvassak és megkérdőjelezzem a saját feltételezéseimet. A könyv minden erőssége arról tanúskodik, hogy Jennie milyen mértékben hatott a gondolkodásomra. Jennie mindig előttem halad, én pedig igyekszem utolérni őt. A könyv gyengeségei azt bizonyítják, milyen hosszú utat kell még megtennem.

Személyesebb megjegyzésként két barátomnak szeretnék külön köszönetet mondani: Geraldine Knightsnak és Lucy Abrahamnak. Az, hogy megoszthattam a család, munka és a női lét dicsőséges zűrzavarát ezzel a két csodálatos hölggyel, garantálta, hogy jobban érezzem magam. A gyermekeim, George, Harry és Florence nagyon sokat jelentenek nekem. Több mint húsz éven át osztoztam Jim Butcherrel az életemen, és az ő szeretete tett azzá, aki vagyok. Jim, ezért köszönök mindent! Miközben az egyes fejezeteket írtam, olyan nők jártak a fejemben, akiket a szeretet, erő és elszántság legjobb megtestesítőinek tartok. Anyósom, Helen Butcher, testvéreim, Lesley, Alex és Helen, valamint édesanyám, Charlotte Williams – ez a könyv nekik szól.

Nők vs. feminizmus

Ez a könyv a manapság divatossá vált új feminizmus kritikáját tárja az olvasó elé. Középpontjában a viszonylag gazdag nyugati társadalmakban, különösen az Egyesült Államokban és az Egyesült Királyságban élő nők élete áll. A közösségi média és a szakmai viták lelkes követői kétségtelenül azzal vágnak vissza, hogy nem egyfajta feminizmus létezik, és az árnyalt álláspontokat nem lehet összevonni. Természetesen igazuk van. Ugyanakkor létezik egy domináns feminista irányzat, amely megtölti az újságok hasábjait, a könyvespolcokat, az ENSZ-ben elhangzott beszédeket és a tanároknak szóló útmutatókat. Ezt a feminizmust nem lehet a hívei szexualitása vagy bőrszíne alapján definiálni. Mégis egy fő gondolatot képvisel: a nők hátrányos helyzetűek és elnyomottak; a mindennapi szexizmus, az alkalmi nőgyűlölet és a patriarchátus működésének áldozatai. Minél többet javul a nők élete, annál nehezebbnek tűnik, hogy a feministák új generációja egyre homályosabb problémák feltárásával igazolni tudja célját.

A könyv három részből áll. Az első rész a nők mai tapasztalatait vizsgálja az oktatásban, a munkahelyen és anyaként.

Bár a nők jobban teljesítenek, mint valaha, és gyakran jobban, mint a férfiak, azt is felismerik, hogy az élet nem olyan jó, amilyen lehetne – sem a nők, sem a férfiak számára. Ám a problémák, amelyekkel szembesülünk, ritkán azok, amelyeket a feminista szószólók emlegetnek. A második rész azt az egyre szélesedő szakadékot vizsgálja, amely a nők által elért statisztikai sikerek és a nők tartósan fennálló hátrányos helyzete között alakult ki. Láthatjuk, hogy a nőket áldozatnak tekintő feminizmus egyre inkább arra törekszik, hogy ne csak a viselkedésünket, hanem legbelső gondolatainkat és érzéseinket is szabályozza. A könyv harmadik része azt vizsgálja, hogy mi volt egykor a feminizmus, és mit képvisel ma. A feminizmus történelmi vívmányai felhívják a figyelmet jelenlegi korlátaira.

Engedély

A tizedik fejezet kivonatai eredetileg „The Prison House of Gender” címmel jelentek meg a The Spiked Review-ban (2016. október), és engedéllyel közöljük újra.

ELSŐ RÉSZ

_____

A NŐK ÉLETE NAPJAINKBAN

ELSŐ FEJEZET

Sikerközpontú iskoláztatás

Az iskolák a nemek közötti háború frontvonalában vannak. A nyugat-londoni St Paul’s Leányiskola Nagy-Britannia vezető független iskoláinak egyike. Ám a tehetős szülő még nem garancia a bejutásra; a jelentkezőknek versenyvizsgát is kell tenniük. A korábbi diákok között akadnak híres színészek, írók, kutatók és parlamenti képviselők is. 2017 februárjában a St Paul’s azzal került be a hírekbe, hogy bejelentették egy új nemi identitási protokoll bevezetését, ami lehetővé tette, hogy a tanulók fiúnevet vegyenek fel és fiúruhát viseljenek. A lányok 16 éves koruktól kérhették, hogy tanáraik fiúnak szólítsák őket, vagy semleges névmással utaljanak rájuk. Egy jelentés szerint tíz jelenlegi diák szeretne élni az új lehetőséggel.
25

A St Paul’s valójában a sokkal haladóbb Brighton College-hoz, egy másik független bentlakásos iskolához igyekszik felzárkózni. Egy évvel korábban a Brighton College bejelentette, hogy a transznemű tanulók befogadása érdekében megszüntették a fiúk és a lányok iskolai egyenruhája közötti különbségeket. Az iskola által kiadott nyilatkozat megjegyezte, hogy „a magániskolákat általában a konzervativizmus bástyáinak tekintik, ezért a Brighton College úgy érzi, ideje, hogy szakítson ezzel”.
26
Közben az Egyesült Királyságban a National Union of Teachers (Tanárok Nemzeti Szakszervezete) konferenciáján a résztvevők elfogadtak egy indítványt, amelyben követelik, hogy már kétéves kortól tanítsák a gyermekeket a transzneműséggel és az azonos neműekkel kapcsolatos kérdésekre.
27
Az amerikai egyetemeken egyes karokon arra kérik a diákokat, hogy bemutatkozáskor mondják meg, milyen nemet preferálnak, és országos beszédtémává váltak a nemsemleges mosdók is. Svédországban 1998-ban törvényi előírássá vált, hogy az iskoláknak szembe kell szállniuk a nemi sztereotípiákkal.
28
A tanárokat arra ösztönzik, hogy nemsemleges névmásként a hent használják, elkerülve a szexista feltételezéseket.

A múltban a szocializáció és a kényszer együtt azt eredményezte, hogy a lányok nem férhettek hozzá ugyanazokhoz az oktatási lehetőségekhez, mint a fiúk. A lányok kisebb valószínűséggel tanulták a tudományos tárgyak széles skáláját; rosszabb vizsgaeredményeket értek el, és nem folytatták ugyanolyan arányban az egyetemet, mint a fiúk. A feministák sikeresen megküzdöttek az iskolák és a tanárok lányokkal szemben támasztott alacsony elvárásaival, így manapság egészen más kép rajzolódik ki. A lányok ma az oktatás minden szakaszában jobban teljesítenek a fiúknál, miközben a feminizmusnak az oktatásra gyakorolt hatása továbbra sem csökken.

A tanárok, aktivisták és politikai döntéshozók egyre inkább a következő generáció befolyásolásának és a társadalom alakításának kulcsfontosságú helyszíneként tekintenek az oktatásra. Ennek megfelelően a nemzeti kormányok temérdek feladattal, például készségfejlesztéssel, vállalkozói stúdiumok tartásával és a társadalmi mobilitás fokozásával/elősegítésével bízzák meg az iskolákat. Mintha nem is létezne olyan probléma, amelyet ne lehetne a tanterv részeként megoldani: az iskolák tanítanak a szexről és a kapcsolatokról, az egészséges táplálkozásról, az internetbiztonságról, a környezettudatosságról, a költségvetésről és egy sor más témáról. A tárgyi ismeretek oktatása összemosódik az értékek nyílt népszerűsítésével, amelyek élén a feminizmus áll. Az iskolai oktatás politikai célokat fogalmaz meg, és arra biztatja a gyermekeket, hogy másképpen gondolkodjanak a nemekről és a szexualitásról. Ez a fejezet a feminizmusnak az oktatásra gyakorolt hatását vizsgálja, és azt a kérdést, mit jelentenek ma a lányok oktatásban elért sikerei.

A lányok túlszárnyalják a fiúkat

A lányok jobban teljesítenek az iskolában, mint a fiúk. Világszerte, függetlenül a nők helyzetétől vagy a nemek egyenlőségének helyzetétől az adott társadalomban, a lányok szinte minden tantárgyból több vizsgát tesznek le sikerrel.
29
Az Egyesült Államokban és az Egyesült Királyságban a lányok már több mint negyed évszázada túlszárnyalják a fiúkat. Nem arról van szó, hogy a lányok csak kicsit teljesítenek jobban; annyival előrébb járnak, hogy egyes brit egyetemeken ma már kétszer annyi nő tanul, mint férfi.
30
Eközben Amerikában az összes alapdiploma több mint 60 százalékát nők szerzik meg.
31

A nemek közötti különbségek szinte már az iskolakezdéskor megmutatkoznak. Hétéves korukban a brit gyerekek a nemzeti tanterv szerinti felméréseken vesznek részt olvasásból, írásból, beszédből és beszédkészségből, matematikából és természettudományokból. A lányok minden területen ügyesebbek, mint a fiúk, a legnagyobb eltérések az olvasás, írás, beszéd és szövegértés területén mutatkoznak. A fiúk valamivel jobbak a matematika és a természettudományok területén.
32
Tizenhat éves korukra a lányok jelentősen jobban teljesítenek az országos felméréseken, mint a fiúk (Angliában és Walesben a General Certificate of Secondary Education nevű vizsgán). 2016-ban fiúk és a lányok teljesítménye közötti különbség ebben az életkorban több mint egy évtizede a legnagyobb: 8,9 százalék. A lányok által tett GCSE vizsgák 71,3 százaléka legalább C osztályzatot kapott, míg a fiúk vizsgaeredményeinek csak 62,4 százaléka.
33
A tizenhat éves korban elért siker tizennyolc éves korban azt eredményezi, hogy több lány folytatja tanulmányait, és teszi le az érettségit, ami még mindig szorosan összefügg az egyetemre való bejutással. Ez nem csak az Egyesült Királyságban van így. Az Egyesült Államokban is nagyobb valószínűséggel szereznek érettségit a lányok. Kalifornia államban 2014-ben a lányok 84,7 százaléka érettségizett, a fiúknak csupán 77,1 százaléka.
34

A középiskolai sikerek következtében több lány megy egyetemre, mint fiú.
35
A nemi hovatartozás szorosabb összefüggést mutat a főiskolára való bejutásnak és a diploma megszerzésének valószínűségével, mint a család anyagi helyzete. Az amerikai Brookings Institute kutatása szerint „az egyetemre járók és egyetemet befejező nők előnye a legutóbbi évfolyamok körében körülbelül feleakkora, mint a jövedelemeloszlásban mutatkozó különbség az első és a második kvartilisben lévő diákok között”.
36

Nagy-Britanniában a női egyetemi hallgatók száma először 1992-ben kezdte meghaladni a férfiakét, és azóta minden évben így történt. 2015-ben a brit fiatal nők 35 százalékkal nagyobb valószínűséggel mentek egyetemre, mint férfi társaik, és a hallgatók 57,5 százaléka volt nő.
37
Az állatorvosi és az orvosi szakok esetében a hallgatók több mint 75 százaléka nő. Ráadásul a nők nagyobb valószínűséggel maradnak a pályán, fejezik be tanulmányaikat, és jobban is teljesítenek, mint a férfiak. Míg a nők 79 százaléka szerez legalább négyes diplomát, addig a férfiaknak csak 70 százaléka ér el magas pontszámot.
38
Lényeges, hogy az eredménykülönbség akkor is létezik, ha olyan hallgatók eredményeit hasonlítjuk össze, akik ugyanolyan korábbi tanulmányi eredménnyel kerültek be az egyetemre. Az amerikai nők is többen járnak egyetemre, mint a férfiak, és jobban is teljesítenek, ha már ott vannak: kisebb valószínűséggel hagyják ott tanulmányaikat, és nagyobb valószínűséggel érnek el jobb osztályzatot. 2008-ban az amerikai egyetemeken több nő szerzett doktori címet, és azóta ez minden évben így maradt.