VESZTEGZÁR

Bolondok városa II

Dobnik János Iván

TARTALOM

1. FEJEZET

2. FEJEZET

„Amerika, London, Párizs … itt senki nem normális …”

Dobnik János
Iván

1. FEJEZET

A bolondok városa a változások korát éli. László Rezsőke az új polgármester, Mozdony Gyuri pedig a titkára. A Szalonnás Részleg képviselőinél akad is felfordulás a hivatalban. Rezsőke, beiktatásának másnapján, hosszan megfontolt levelet diktál. S eme okból dolgozik is serényen Mozdony úr, a titkár. Számítógépe billentyűin két ujjal kapirgál.

Rezsőke az iroda kényelmes kanapéjáról ordibál: – Mozdony! Mit innál?

Fent nevezett csodálkozva néz Rezsőre, aki országos ivócimbije. – Most ezt írjam, Rezsi?

– Hülye! Csak szimplán arra vagyok kíváncsi, hogy van-e bor és szóda behűtve.

Mozdony vigyorog. – Már hogy a viharba ne lenne.

Rezsőke megtörli szemüvegét. – Akkor csinálj már fröccsöt! Úgy könnyebb lesz dolgozni.

– Rendben. Nekem se’ árt a célzóvíz. S Mozdony kisiet az előtérbe, szeplős Mártikához.

A szépséges titkárnő unottan dekkol hatalmas íróasztala mögött. Mozdonyra néz. – Segíthetek, írnok úr?

Mozdony félrerántja kerek fejét. – Titkár. A polgié!

– Én meg a nője. A titkárnője.

Mozdony nevet. – Sajnos még nem az enyém.

Mártika zavartan: – Még jó.

Mozdony határozottan rászól: – Na, aranyom! Csináljál egy tucat kisfröccsöt a polginak! Utána meg nekem is!

– Be is szállítsam?

– Igen. A kicsi fokhagymaseggeddel együtt!

Mártika intézkedik. Mozdony visszavánszorog az irodába, s ledobja hátsóját a tárgyalóasztalhoz. Rezső kérdően bámulja.

Mozdony lazán legyint. – Mingyá’ jön a kis bige, és hozza a piát.

Rezsőke somolyog. – Szerencséje. Nem lehet így szomjan dolgozni.

– Hát nem.

Bólint Mozdony, mire kopognak az ajtón. A két pufi összenéz.

Rezsőke ijedten kérdezi: – Ki lehet az?

– Honnan tudjam, Rezső? Nem látok át a falon.

Közli Mozdony, miközben megy ajtót nyitni, s hirtelen felrántja azt.

Mártika majdnem elejti a tálca fröccsöt. – Istenem! Hát ne ijesztgessen már, írnok úr!

Mozdony fintorog, miközben beengedi. – Titkár! Mondtam má’.

Mártika a tárgyalóasztalra helyezi a tálcát mindenestől. Majd Rezsőkére néz csábosan. – Tehetek önért még valamit, polgármester úr?

Rezső nagy levegőt szippant bálnatüdejébe.

De mielőtt még szólhatna, Mozdony megelőzi. – Fordulj meg, csajszi, és lassan csukd be magad után az ajtót!

Mártika fintorogva megindul. S mintha a brazíliai karneválon lenne, úgy riszálja csinos hátsóját.

Rezső rákiált: – Álljon meg, Márti!

A nő ijedten visszanéz. – Igen, polgármester úr?

– Maga felettébb csinos, tudja?

– Tudom.

Rezsőke mosolyog, mint a lopótök. – Netán zavarja, hogy így bámulom?

A titkárnő sejtelmesen néz. – Gondolom, rövidlátó a polgármester úr. Úgyhogy nem feszélyez a nézése. Viszont az írnok úré igen.

Rezsőke gyorsan rávágja: – Ő még nálam is vaksibb. De mondja csak, Márti, a munka közbeni fröccsökről mi a véleménye?

A hölgy kissé elpirul. – Semmi, polgármester úr. Én még holnap és azután is szeretnék itt dolgozni.

Rezsőke kajánul vigyorog. – Úgy látom, hogy értjük egymást, kedves Márti.

Mártika összefonja tenyereit, s lesütött szemmel kérdezi: – Szexelnem is kell önnel, polgármester úr?

Mozdony épp átad egy fröccsöt Rezsőkének, aki hirtelen zavarában magára önti azt.

– Hellóka!

Néz Rezsőke Mozdonyra nagyot pislogva, majd Mártikára. – Hát, az majd a nejemtől függ.

– Hármasban akarja, polgármester úr?

Mozdony lehúz egy fröccsöt, majd Mártikára szól: – Hagyjuk ezt a témát, kisanyám! A polgi fáradt. A mai az első munkanapja.

Mártika vállrándítva távozik. Rezsőke a tárgyalóasztalhoz ül, Mozdonyhoz. Isznak, majd nevetnek.

A harmadik fröccs után Rezső kiböki: – Titkárovics! Ülj a géphez, és írjad, amit mondok!

Nagy súlyához képest Mozdony könnyedén felpattan, mint a gumilabda. – Igenis, jégermajszter!

– Hülye!

– Most eztet mé’ mon’tad, Rezsi?

– A fröccsök mellé tényleg hozhattál volna!

– Szólok a …

– Hagyd! Ülj le a seggedre, és jegyezzed, amit locsifecsizek neked!

Mozdony lendületesen foglal helyet. Közben lefejeli a tolltartó csészét.

– A berendezés marad! Na, gépeljed, Gyurika!

– Mit? Még nem mondtál semmit. És ha kérhetem, ne hívj Gyurikának!

– Most mi bajod van?

– A papagájokat szólítják úgy.

Rezsőke nevet. – Na, Titkárovics elvtá’s! Felülírott, polgármester, én, László Rezső, ezennel a rám ruházott hatalmammal élve Zebra őrnagyot nyugdíjazom, s helyére Tomcsek őrmestert nevezem ki a város rendőrkapitányává!

– Mi az, hogy ki?

– Mozdony! Ne kérdezzél felfelé, csak írj!

– Mondjad!

– Szóval, Tomcsek …

De Mozdony ismét közbeszól: – Te Rezső! Őrmester nem löhet kapitány! Meg amúgy is, az a Tomcsek tiszta hülye, és …

Rezsőke kifakad. – Pofa be! Írjad! Tomcseket azonnal századossá ütöm.

– Király! Te még nála is hülyébb vagy!

– Az. Na, írod?

– Igen, mondjad bátran!

Rezsőke a fejét rázza, és a plafont lesi. – És kapitánnyá ütöm az ezzel járó fizuemeléssel. S megbízom, felszólítom, hogy mindenkit cseréljen új emberre a jardon!

Mozdony csodálkozva: – Eztet hogy értöd, Rezsi?

– Mindenkit rúgjon ki, és vögyön föl új emböröket az állományba! Az se’ baj, ha hülyék, csak frissek lögyenek!

– Ennyi?

– Nem! Még azt is vésd oda, hogy gratulálunk alulírott Tomcsek századosnak a megérdemelt kinevezéséhöz!

– Én is?

– Mit te is?

– Hát gratula?

Rezsőke értetlenül néz Mozdonyra. – Mit bánom én, hogy te mit kívánsz neki.

Mozdony fontoskodva: – Te mondtad, hogy gratulálunk.

– Én csak azt mondtam, hogy ezt írd!

Mozdony vigyorog. – Jó, akkor megnyugodtam. Már attól tartottam, hogy ki kell nyalnom is a Tomcsek seggét.

– Ne legyél már paraszt, Gyurika! Mi max puncit nyalunk, és nem segget.

– Mást írjak, vagy postázhatom a levelet?

Rezső iszik egy kortyot. – Elment az eszed? Személyesen vidd a rendőrségre! Most!

Mozdony duzzogva fogja a levelet, és borítékba teszi. – Most már mindig így fogsz parancsolgatni, Rezsi?

Rezső csalfán mosolyog. – Ugyan, Mozdonykám! Barik vagyunk. De néha muszáj melózni is, tudod?

– Asz’ittem azt úgy fogunk, hogy más is odaférjön. Te, Rezsi! Én nem szeretnék ám megszakadni.

– Nyugi, nem fogsz a munkába belerokkanni. Csupán fogadjál szót!

– Jó, de ha szemétködsz, én, ha lejár a munkaidőm, utána felpofozlak.

– Add már ide azt a levelet, hadd nézzem meg!

Mozdony Rezső elé helyezi az íróasztalra.

Rezső gyorsan átfutja, s lepecsételi. – Na, viheted is, Titkárovics! S a parancsom azonnali hatályos. Mondd csak mög nekik az örsön!

– Mögmondom.

S Mozdony elindul. Alig pár méterre jár a hivataltól, amikor a templomkertnél a járőröző Tomcsek őrmesterbe botlik. Vigyorogva rászól: – Helló, őrmester! Ráér?

Az őrmesternek rossz napja van, kissé ideges. – Hülyékkel társalogni, nem.

Mozdonynak fülig ér a szája továbbra is. – Na, arra én sem. De bekísérhetne a jardra!

Az őrmester árgus szemekkel nézi. – Mit csiná’tá’ má’ megin’, te gazembör?

– Semmi jót. De a maga kinevezését viszem a Zebra őrnagyhoz.

Tomcsek hitetlenkedve: – Szórakázol velem, te disznó? Hogy lehetnék én előreléptetve? Az szinte löhetetlen.

Mozdony körülnéz. Alig lát járókelőt. – Na! Üljünk le oda a reformátusok padjára, a parkba!

Tomcsek gyanakodva: – Másutt is ülhetsz még, ha így folytatod!

Mozdony szerényen: – Mögengedöm, hogy belekukkantson a polgi hivatalos parancsába. Na?

Tomcsek a derékmagas kovácsoltvas kerítés mellett áll. Bólogat Mozdonynak, miközben ő is körbenéz. Nagy lendülettel ollózva, átugrik a parkba. Igaz, a túloldalon seggre esik a fűbe.

Mozdony teszteli a kapu kilincsét. S mivel az nyitva van, simán besétál: – Segítsek felállni, őrmester?

– Hozzám ne érj!

– Mit csinál ilyen akrobata mutatványokat? Nem a cirkuszba’ van. Öreg má’ bohócnak!

Tomcsek feltápászkodik. Megigazítja uniformisát. – Kussoljál! Üljünk le! És mutassad azt az irományt!

Mozdony átadja a borítékot. Az őrmester összezavarodva körbekémlel. Rajtuk kívül egy lélek sincs a kertben. Az utcán főleg fiatal gyerekek hangoskodnak, mivel közel az iskola …

Rezsőke a hivatala egyik ablakából kiszúrja titkárát és az őrmestert. Telefonál is Mozdonynak, de az nem veszi fel.

Csupán megigazítja szemüvegét, és az őrmesterre szól: – Olvasson má’ gyorsabban! A főnök má’ hívogat.

Az őrmester remegve közli: – Nincs aláírva a papirusz.

Mozdony kiveszi a kezéből, s gyorsan aláfirkantja. A saját nevével …

Az őrmester csak bámul. – Ez így jó, hogy te írtad alá?

Mozdony komoly tekintettel közli: – Én vagyok a titkár. A polgié!

Tomcsek feszülten: – Titkos titkár? Te! Ha ez valami átverés, én kitaposom a beledet is!

Ekkor Rezsőke a hivatal ablakából üvölt rájuk: – Titkár úr! Fejezzék be a mesedélutánt, s húzzanak a rendőrségre, míg meg nem gondolom magam!

Mozdonyék elindulnak.

Az őrmesternek megjön a kedve. Vállon veregeti Mozdonyt. – Te tényleg titkár vagy, te nyavalyás! Oh, milyen csodálatos ez a mai nap!

Mozdony a fájós vállát tapogatja. – Mi abban a csodás, hogy szétveri a karomat, maga idióta?

Az őrmester nevetgél. – Na, tegeződjünk, Mozdonykám! Ezök után úgyis sok dó’gunk lösz egymássa’. Ez a Rezső egy igazi dzsentlemanus! Állja a szavát. Még amiko’ közmunkások vó’tatok, ezt vele akko’ lezsíroztuk. Értöd, pupákfejű?

Egymás mellett haladnak át a zebrán, amikor Mozdony válaszol: – Má’ hogyne érteném, te zsírfejű.

Tomcsek lecövekel az úttest kellős közepén. Elvörösödött fejjel néz Mozdonyra. – Te most csúfolódol, dagi?

Mindkét irányban áll a forgalom, a sofőrök dudálnak. Tomcsek és Mozdony a középső ujjával bemutogat mindnek.

Mozdony vigyorog. – Eztet már olyan régen a szarevő fejedhez akartam vágni, Tomcsek.

Az őrmester is jót derül. – Százados és kapitány! Te, Titkárovics! Még jó, hogy nem valami zsíros bödönt akartál hozzám vágni.

– Oh, légy nyugodt! Ha italozunk, még az is bekövetkezhet.

Tomcsek Mozdonyba karol, és húzza a zebra túlfelőli oldalára. – Jó, de akkor baráti alapon lecsuklak pár napra.

– Aztat máris felejtsd el! Én nélkülözhetetlen vagyok a polginál.

Tomcsek nevet. – Értem. Akko’ szömtelenködjél velem. Persze csak ha nagyon muszáj.

Mozdony jóízűen vihorászik. – Majd visszafogom magam, de ne éld bele magad túlságosan!

– Megértöm. Túl sok szálkát hagytam a seggedben …

A rendőrségre érve Tomcsek kalauzolja Mozdonyt Zebra őrnagy irodájáig. – Innen egyedű’ köll továbbsasszéznod, Titkárovics!

Mozdony ijedten bámul Tomcsekre. – Milyen a Zebra természete? Nem jössz be velem?

Tomcsek a fejét rázza. – Hát, nem is t’om. Hol ilyen, hol olyan. Néha békés, mint az afrikai szavannán legelésző névrokonai. De előfordul, hogy olyan, mint a vadló. Légy vele kíméletes! Nem szeretném, ha szélütést kapna.

– Ja, mert tologathatnánk hazáig valami puccos rokkantkocsiban. Na, nem löszök gyorsvonat, – mondja Mozdony, és kopogtatás nélkül beront.

Tomcsek a fal mellé simul, s a csukott ajtón át hallgatózik. Bent Zebra őrnagy, Mozdonynak háttal, az íróasztalára hasaló titkárnőjével párosodik …

Mozdony a torkát köszörüli. A verejtékben pompázó szexelők még így sem veszik észre.

Mozdony hangosan rázendít: – A polgármestör kü’dött, én a titkár …

A titkárnő sikolt.

Az őrnagy ijedtében bele- és hozzáragad, majd olyan periszkóposan próbálja a fejét Mozdony felé fordítani. Sikertelenül, mert megroppan a nyaka. A hölgyet forgatja magával a túloldalra. Miután szemből látja Mozdonyt, ordít: – Maga idióta! Mit képzel, hol van?

Mozdony szótlanul bámulja őket.

Az asztalon hasaló titkárnő ijedten: – Péter! Már megint nyitva hagytad azt a kurva ajtót?

Az őrnagy rászól: – Te most ne okoskodjál, Ancsa! Összeragadtunk. Nem érzed?

– Hogyne érezném! Most mit csináljunk?

Mozdony lesütött szemekkel szól oda: – Ha szabadna mögjegyzöznöm, akkor …

– Kussoljon! Hívjon segítséget! – mondja erélyesen az őrnagy.

Mozdony némán bámul. – De hát kit? A rendőrséget? Tűzoltókat?

– A mentőket, idióta! – kiáltja a titkárnő.

Mozdony kilép a folyosóra. Persze, a hallgatózó Tomcsekbe botlik. Karon fogja, és behúzza az irodába.

A bent lévők úgy néznek rájuk, mintha kísértetet látnának.

Tomcsek meglepődve kapja kezét a szája elé. – Hűha!

Mozdony, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, előveszi a polgármesteri végzést, s Tomcsek kezébe nyomva, hangosan közli: – Én, Mozdony, a polgi legfőbb titkára, átnyújtom azonna’ végrehajtandó parancsát önnek, Tomcsekovics őrmesternek.

Tomcsek vigyázállásba csapja bokáit. – Igenis, Titkárovics el’tá’s.

Mozdony folytatja: – Mától ön az új rendőrkapitány! Ezönne’ századossá ütöm. Zebra őnagyságát pedig ezönneli hatállya’ nyugdíjasítjuk. Ez a polgi parancsa. És tögyön itt röndöt, Tomcsek!

– Igenis …

– És legkésőbb hétfőn vonszolja be a seggét a Rezsőhöz! – kacsint Mozdony Tomcsekre, majd mielőtt távozna, még az asztal felé mutat. – Azoknak mög hívjá’ mentőt, kapitány! És innentü’ kezdve tegezzé’ nyugodtan!

Tomcsek vidáman, még mindig vigyázzállásban: – Parancs, értöttem. Hazámat és a polgármestört rendületlenül szolgálom …

2. FEJEZET

A művház belső udvarának teraszán, Dollárpapa vendéglátó részlegén ücsörögnek a törzsvendégek: Párizs és Mivanjani – az ősmagyarok, Jack London és Robbantós – a volt disszidensek…

A kávézás fő témája: a meggazdagodás. Hiába agyalnak, nem jutnak egyről a kettőre.

Párizs egykedvűen közli: – A zsidók vagyonát nem tudom elvenni, úgyhogy kénytelen vagyok dolgozni. A bűnözéshez nem értek. Inkább kutyát tenyésztek, és eladom a kölyköket.

Mivanjani komoly ábrázattal: – Nincs abban semmi rossz. Nem akarok okoskodni, Párizs. De te inkább ne is zsiványkodjál! Majd mi a fiúkkal kitalálunk valamit.

Párizs árgus szemekkel méri végig őket. – De hát ti mind a hárman olyan hülyék vagytok.

A társaság csodálkozva bámulja, majd folytatja: – Nincs önálló ötletetek. Mindig butaságon töritek a molylepte agyatokat!

Mivanjani nagy levegőt vesz, és letörli elvörösödő fejéről az izzadtságcseppeket. Szólna, de inkább hallgat.

Párizs folytatja: – Nem győzöm mentegetni a puhos seggeteket.

Jack nem bírja tovább a kritikát. – Te Párizs! Előre szólok, hogy nem kell mindjárt leütnöd! Túl nagyra tartod magad. Pedig még franciául se’ tudsz! Szóval ne parasztkodjál, mert…

Bumm… Párizs matrózkocsmában érzi magát. Szabadjára enged egy jobb horgot.

Jack London csak a közeli falig repül, székestől. Pedig szárnya sincsen…

Mivanjani megy ápolni, miközben Párizsra tekingetve káromkodik: – Ezt a nyughatatlant! Mindig csak balhé van, a semmiért.

Párizs morog, mint egy pitbull: – Má’ mögin léparasztozott! Muszáj vót mögreguláznom…

A zajra kijön a kávézóból Dollárpapa is, alias: Rövidnadrág. Nincs jókedve. Robbantós próbál neki magyarázkodni a felfordulás miatt.

– Bocs a székért, de…

A tulaj leül az asztalhoz, és szomorúan csak legyint. – Ugyan, kit érdeköl egy pofon?

Párizs közel hajol hozzá. – Most csúfolódol, Rövidnadrág? Tán te is kérsz egyet?

Dollárpapa mosolyog. – Köszi, azt azért nem igényelném. Bár nincs jó kedvem.

Robbantós rágyújt, majd énekelni próbál, Dollárpapa felé fordulva. – Kicsit szomorkás a hangulatom máma…

Dollárpapa bólogat. – Az asszony nem bír magával.

Párizs hátrahőköl. – Hát, nőket nem püfölünk. Talán másokhoz forduljál ezügyben!

Dollárpapa csodálkozva: – Verés eszömbe se’ jutott.

Robbantós kíváncsian nézi. – Bepasizott?

Dollárpap együgyűen: – Kicsoda?

Robbantós természetes hangon: – Hát az asszony.

– Melyik?

Erre Robbantós már bazsalyog. – Hát hány feleséged van neked, Rövidnadrág?

– Hülye! Hát persze hogy csak egy. A jóból is mögárt a sok.

– Sokk? Na, hát ő bepasizott?

Dollárpapa a fejét rázza:

– Á, dehogy! Semmi ilyesmi. Csak én vagyok rövid pórázon tartva.

Párizs vigyorog. – Az mit is jelent? Mert én, mint kutyatenyésztő…

Dollárpapa leinti. – Na, ne is mondd! Nincs csajozás. Alkalmazottnak csak rokonokat vöhetök föl. És negyedóránként le köll jelentkeznöm.

Robbantós csodálkozva: – A jardon?

– Hülye! A feleségemnél!

– Ja, az komoly.

– Ne is mondd! Teljesen kikészít. Nem lehet így élni, Robbantós. Nincs valami ötletetek?

Párizs már mondja is: – Azt mondhatod, hogy néha nálam dó’gozó’ a tanyán. Ott úgysincs térerő.

– De hát ott én mi’ csiná’nék?

– Hát amit akarsz!

– Mármint, mit mondanék a nejemnek, hogy ott mit robotolok? – Kutyaól-takarítás, kapálás…

Dollárpapa szomorúan: – Áh, azt nem hinné el.

Párizs nevetve: – Pálinkát gyártaná’ titokba’!

Dollárpapa vidáman: – Az már döfi! Drága megmentőim! A vendégeim vagytok. S a tulaj megkönnyebbülve eliszkol…

Jack London közben észhez tér, és visszaül az asztalhoz. Egy másik székre.

– Mi történt? – néz körbe a társaságon.

Mivanjani halkan közli vele: – Tuti napszúrást kaptál Afrikába’ régön, mert most hirtelen elájú’tá’.

London kopár fejét törölgeti az izzadságtól. – Az löhet. De fáj az állam, és mi ez a pukli a tarkómon?

Párizs feláll, hogy távozzon. – Amikor elvesztetted az eszméleted, állal az asztalra zuhantá’. Sajnos nem tudtunk elkapni. Koppantá’, mint a cserebogár, ami falnak mögy. Majd görcsösen hanyatt vágtad magad, és beverted a kobakodat.

S Párizs távozik.

Jack szájtátva nézi.

Mivanjani vigasztalja. – Vót má’ rosszabb is, de az is jó vót…

Robbantós nem törődik társaival. Két hölgyikét bámul erőteljesen a szomszéd asztalnál. Mind a két bigét megdönteném, – gondolja vidáman.

Barátai észre sem veszik, hogy felpattan és elsiet, annyira susmutolnak valami kétes ügyről.

Robbantós csupán a két percnyire lévő virágboltig megy. A lépcsőn fellépve simán beesik az üzletbe.

Krumpliorr, a tulajdonos kerti törpe, s neje, a Százszorszép Petúnia csodálkozva nézik a kövön hasalót.

Robbantós vigyorogva talpra áll. – Hű, az illatoktól elszédültem.

Krumpliorr gyanakodva bámulja. – Részeg vagy, Robbantós?

– A szerelemtől, – megy a gyors válasz, mire Százszorszép asszony elmosolyodik.

– Virágé’ gyütt a lelköm.

A férj Robbantósra néz. – Igen?

– Egy szál vörös rózsát kérek. De nagyot és szépet! Nem akarok leégni.

– Ez nem a női napozó. Intézed, szívem? – kérdezi Krumpliorr a feleségét, majd Robbantóst beinvitálja a pult mögötti raktárba.

– Mit akarsz? – kérdezi halkan Robbantós.

Krumpli orr suttog: – Terjeszkedek. Több bó’tot is nyitottam a városba’.

– Na és, mi közöm hozzá?

Krumpliorr kacagva fogja sörhasát. – Hát, seftelhetünk, koma! A pult alatt minden van. Cigi, csoki, mosópor…

Robbantós elneveti magát, és poénkodik: – Robbanóanyag is?

Krumpliorr nem veszi a lapot. Gondolkozva pösze orrát vakarássza:

– Minek az neköd? De petárdát tudok adni, ha köll.

– Azt add a bugrisoknak! Nekem csak egy szál vörös rózsa kell.

Krumpliorr kitessékeli Robbantóst az üzletbe.

– De szóljá’, ha bármi kő’, vagy van eladó!

Százszorszép asszony Robbantós kezébe nyom egy fenséges vörös rózsát. – Olyan cuki, amikor valaki szerelmes. Ne is fizess érte, a cég ajándéka!

– Köszönöm.

Krumpliorr elszorult hangon szól nejére: – Na, te mög osztogasd e’ az egész bótot!

Robbantós jókedvűen távozik, de az ajtóból még visszaszól: – A szépség és a szörnyeteg! Szép napot!

S már rohan is vissza a teraszra. Nem a barátaihoz ül, hanem a szomszédos két hölgyike asztalához csoszog. A rózsát az asztalra helyezi, középre. Keresi a szavait zavartan. Mindkét nő egyszerre nyúl a virágért. Ez ám a blama!

Melyiket válasszam? – kérdezi magában.

Közben az idősebb hölgy, aki rendkívül dekoratív, rászól:

– Én Irma vagyok. Ő meg Kriszta, a lányom. Hűtsd le magad, és ülj le!

Robbantós helyet foglal, de meg sem mer szólalni. Irma dögös 40-es, a lánya feleannyi, de elbűvölő.

Anyuka Robbantósra néz. – Most azonnal döntsd el, hogy melyikőnké a rózsa!

A hölgyek izgatottan várják a választ, mivel mindkettőnek bejön a pasi.

Robbantós magában bölcselkedik: – Vedd el az anyát, s dugd meg a lányát… Irmára tekint, és mosolyog. – Neked hoztam, virágszál.

Anyuka elégedetten érte is nyúl.

Míg a leány sértődve felpattan. Robbantósra egy pillantást sem pazarol. Illemtudóan anyjára fókuszál: – Én nem zavarok, majd otthon talizunk, – s elsiet.

Irma Robbantósra mosolyog. – Köszi a virágot. De ne strapáld magad, szex csak házasság útján van, öcsi!

Robbantós döbbenten pislog. – Van némi protekcióm a hivatalban. Ha neked is megfelel, egy hét múlva az oltárhoz vezetlek. Szóval, hozzám jössz?

Robbantós is meglepődik saját magán, de gondolja: – Bátor vagyok, nem vak. Úgyis mindjárt kikosaraznak…

Irma nagyot néz. Viszont nem ijedős. – Nem vagy semmi! De tudod mit? Rendben, hozzád megyek. De addig is, udvaroljál szüntelen!

Ez megbolondult, de kaland az élet, – gondolja Irma vidáman.

Robbantós berohan a pulthoz, és rendezi a számlát. Majd visszasiet Irmához, aki már az asztal mellett állva várja. Robbantós belekarol, és távoznak.

Jack London legnagyobb ámulatára. Mondja is Mivanjaninak: – Nagy nőcsábász ez a mi Robbantósunk, Janikám.

Mivanjani vállrándítva közli: – A nő még a rózsát is itt hagyta.

London nagyot sóhajtva: – Mert el van varázsolva!

Mivanjani somolyog. – London, nem akarok okoskodni, de ez csak Irma, az exem.

Jack csodálkozva: – Te, hát mié’ nem szó’tá’ ennek a szerencsétlen Robbantósnak?

– Mit szó’tam vóna? Nem kérdözött.

– Na de Janikám! Mégis, most mi lösz?

– Meglöszünk mi így is, Londonkám. Hát tudod, hogy van ez?

– Honnan tudnám?

– Jó barát vagy sógor, koma – egyre megy…