© 2022 Disney Enterprises, Inc.

All rights reserved.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.disney.manokonyvek.hu

A kiadásért felel a kiadó ügyvezető igazgatója.

Minden jog fenntartva.

Eredeti cím: What Once Was Mine

ISBN: 978-963-584-905-5

Olvasószerkesztő: Kótai Kata

Fordította: Herman Alexandra

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Borítóterv: Scott Piehl és Gegham Vardanyan

A borítót rajzolta: Jim Tierney

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

A világ minden könyvtárosának

Életem kitűnő könyvtárosai nélkül ma nem lennék az az író, aki vagyok:

Wunderly Stauder, Peter Salesses, Jane White, Eleanor Malmfeldt és Rita Braswell.

– L. B.

Ahogy a főcímzene utolsó hangjai elhalkultak, a való világ újra életre kelt Brendan körül.

A virágokkal, madarakkal, királyokkal és királynőkkel teli, örökké tündöklő királyság helyett egy apró, kopár fülke vette körül őket, üresen és jéghidegen. A helyiségben alig fért el az egyetlen szék, egy kis kocsi, egy infúzióval és pumpákkal teli állvány – és a kórházi ágy, amelyen a húga, Daniella feküdt.

Ahogy minden alkalommal, amikor megvárta a testvérével a kemoterápia végét, Brendan megpróbálta vidámabbá és szebbé varázsolni a szobát. Színes, elemes lampionokat akasztott az ágy fölé, egy csokor megdöbbentően fényes virágot tett a kocsira (művirágok voltak, mert a pollen és az allergének nem tesznek jót a legyengült immunrendszernek), sőt, egy rakás bagelt és egy doboz epres sajttortát is vitt magával, hátha Daniella megéhezik (de sosem volt étvágya).

Mindez segített valamennyire távol tartani a félelmet, de nem teljesen.

Nem a legrosszabb fajta rák volt. Még csak nem is tartozott a húsz legrosszabb közé. Ez azonban nem vigasztalta Brendant, miközben nézte, ahogy teljesen legyengült és borzalmasan fáradt kishúga – aki a filmet felülve, tágra nyílt szemekkel nézte végig – lassan, kimerülten a párnái közé hanyatlik.

A film utáni csendben nem hallatszott más, csak az infúziós pumpák kattogó zaja.

Daniella kinyitotta a száját, de kezdődő ásítása abbamaradt.

– Oké, ez pipa! Sikerült harmadjára is megnéznünk az Aranyhajat – szólalt meg Brendan a lehető legtermészetesebb mosollyal. – Most mit szeretnél csinálni?

– Olvass nekem! – válaszolta Daniella.

Álmos, barna szeme egy pillanatra felragyogott. „Hogy is mondhatnék nemet?” – gondolta a fiú.

…amikor azonban meglátta a húga kezében tartott könyvet, elment a kedve a dologtól.

– Na, ne már! – morogta. – Most néztük meg a filmet. Nem olvashatnánk valami mást?

– Nem, Aranyhaj történetét akarom hallani – válaszolta Daniella, majd lebiggyesztette az ajkát (Brendan örömmel látta, hogy kishúga néhány pillanat erejéig ismét a régi önmaga volt). – MEGINT. Már ha úgy gondolod, hogy a tizenhat éves, rákkal küzdő húgod megérdemli…

– Jéééézusom – mondta Brendan, majd vonakodva elvette a könyvet Daniellától. – Azt még megértem, hogy vissza akarsz térni a gyerekkorba. De miért az Aranyhaj? Mármint, miért ennyiszer? A te hajad fekete – vagyis… fekete volt. És már nincs is hajad.

Csak ő beszélhetett így vele – ennek így kellett lennie. Amikor Brendan furcsán, gyengéden, szomorú arccal és a nővérek beszédmódjára emlékeztető, elnyújtott szavakkal kerülgette a témát, mint a barátja és a szülei, akkor vált Daniella igazán ijedtté és dühössé. A rengeteg szörnyűség közül, ami vele történt, semmi sem tudta annyira megrémiszteni, mint az, amikor az ő elviselhetetlenül idegesítő bátyja kedvesen próbál viselkedni.

Brendon egyszer meglátta Daniellát, amint a tükörben vizslatja az egykori csillogó hajfonatai helyén megmaradt néhány hajpamacsot. Ahogy újra és újra nagyot nyelt, hogy visszatartsa a könnyeit, olyan volt, mint egy madár, aminek a torkán akadt egy túlságosan nagy hal.

– Olvasd. A. Könyvet – szólalt meg végül elfúló hangon a lány.

Utolsó erejét felhasználva szinte felnyársalta a fiút a tekintetével.

Brendan felsóhajtott, majd a könyv elejére lapozott. Hirtelen kirázta a hideg. Valamilyen orvosi oknál fogva, amit képtelen volt felidézni, a kemoterápiás szobákat hidegen tartották. Mindig magával vitte a kórházba Daniella vastag, patchwork takaróját. Ezúttal szorosan a lány köré csavarta, a szárítóból frissen kivett meleg kórházi takarókkal együtt, melyeket az egyik kedves nővér hozott a lánynak.

Brendan az első oldalra nézett.

Azután becsukta a könyvet.

– Brendan – szólalt meg Daniella álmosan, de türelmetlenül.

– Van egy ötletem – mondta a fiú. – Már vagy százszor olvastuk ezt a könyvet…

– Kétszer – javította ki Daniella, miközben a szeme lassan lecsukódott.

– Mi lenne, ha… másképp mesélném el a történetet? Az én verziómban.

A lány szeme tágra nyílt Gyanakodva nézte a bátyját.

– Azt már nem! Nem fogod lebutítani és rohamosztagosokkal, káromkodásokkal meg ufókkal telerakni. Azzal elrontanád az egészet.

– Nem, dehogy! Megígérem, hogy nem fogom. Nem lesz benne semmi hülyeség. Teljesen ugyanaz a történet lesz, csak… egy kicsit más.

Daniella összeszűkült szemmel nézett rá.

– Gothel asszony lesz az ellenség? És Flynn beleszeret Aranyhajba? És Pascal is szerepel majd benne? Na meg a srácok a Csúcs Kiskacsából? És a varázslat? Ugye nem lesznek benne robotok meg időutazás?

– Mind benne lesznek. Megígérem. Robotok nélkül.

– Na jó – mondta Daniella. Még mindig bizonytalannak látszott, de sokkal éberebb volt, mint néhány pillanattal azelőtt. – Próbáljuk meg!

– Rendben – válaszolta Brendan mosolyogva, majd kinyitotta a könyvet, mintha olvasná a szöveget.

– Hol volt, hol nem volt…

Hol volt, hol nem, minden egy szép tavaszi napon kezdődött. Akkoriban a fentieket még valamennyire érdekelte, mi történik odalent a földön. Egyszer olyan fényesen ragyogott a Nap, hogy ejtett egyetlen, tiszta örömkönnyet. A lehulló aranycsepp nyomán pedig egy varázslatos aranyvirág nőtt. Melegen és kedvesen világított, mint a reggeli napsugarak, és képes volt meggyógyítani a betegeket és a sérülteket.

…azaz képes lett volna, ha lett volna rá lehetősége. Hol volt, hol nem, volt egyszer egy aranyvirág, és az emberek, akik ismerték az erdőt, és varázslatos gyógyír után áhítoztak, maguknak akarták a virág erejét. Sötét idők jártak, melyekben háború háborút követett, ráadásul a pestis bölcsek és ősi remeték egész generációit vitte el. Az Aranyvirág pedig szinte teljesen eltűnt az emberek emlékezetéből.

Sok-sok év telt el azóta. A világ továbblépett. Végül azonban egy eszes és gonosz fiatal nő a mendemondákat követve rátalált a virágra.

Gothel volt a nő neve.

Sok mindenre használhatta volna a virág varázserejét. Lehetett volna belőle nagy gyógyító – vagy legalább keresett orvos, aki a gazdagokat és előkelő származásúakat kezeli. Ehelyett önző módon arra használta a virágot, hogy elnyerje általa az örök fiatalságot.

Száz év telt el így.

A környéken ismét beköszöntött a béke. Frigyes király és Arianna királynő jó uralkodók voltak – azt beszélték, jóval bölcsebbek a koruknál. És csakúgy, mint megannyi tündérmesében, mindenük megvolt, amire valaha vágytak… egy gyermeket kivéve.

(Ez a tény nemcsak a királyi pár számára okozott fájdalmat – a királyság népét is nyugtalanította a helyzet. Attól tartottak, hogy az egyenes ági leszármazott hiánya ismét káoszba és vérengzésbe taszítja az országot. A szomszédos bárók türelmetlenül várták, hogy rátehessék a kezüket a környező területekre.)

Miután hosszasan tanácskozott a bölcs asszonyokkal, orvosokkal, papokkal és sarlatánokkal, a királynő végre megfogant. A kastélyt betöltötte a boldogság, de sajnos – ahogy az oly sokszor megesett azokban a hol volt, hol nem időkben – Arianna a szülés előtt nem sokkal megbetegedett, és úgy tűnt, nem lesz hosszú az élete.

A király ismét összehívta a bölcseket, orvosokat, papokat és sarlatánokat. Az egyik vén szipirtyó elmesélt egy történetet egy aranyvirágról, amit még a dédnagyanyjától hallott.

A király azonnal elküldte az összes lovát és emberét, hogy fésüljék át a környéket, és találják meg a varázslatos, fénylő virágot. Minden ép és egészséges alattvalót bevontak a keresésbe. Senki nem ellenkezett, hisz a király és királynő jól bántak a néppel, így az emberek mind azt akarták, hogy uralkodóik boldogok legyenek. És azt sem akarták, hogy örökös hiányában visszatérjenek az elmúlt évszázadok szörnyűségei. Na és persze a hatalmas jutalom is kecsegtető volt.

Így hát megtalálták a virágot, és az abból készített főzet enyhítette a királynő szenvedését. Hamarosan teljesen felépült, és egy gyönyörű kislánynak adott életet. Az egész királyság ünnepelt – nem sejtették, mekkora hibát vétett az immár meggazdagodott paraszt.

A paraszt ugyanis nem az Aranyvirágot találta meg.

…hanem a Holdvirágot.

– Hogy micsoda?

Daniella lecsapta a karját a testét körbefonó takarókra. Az infúziós cső rázkódott, de szerencsére semmi sem csúszott ki a helyéről.

– A Holdvirág – ismételte meg türelmesen Brendan. – A rossz virágot találták meg. Mondtam, hogy más lesz a sztori.

– Igen, de… hogy szedhettek rossz virágot? Az Aranyvirágról beszélünk. Aranyszínű, fénylik, meg minden.

A lány a szemöldökét ráncolta, és összekulcsolta a karját haragjában – egy olyan szereplőre neheztelt, akit még csak meg sem neveztek a történetben, aki minden bizonnyal meggazdagodott a hibájából, és több kecskére és aranyra tett szert, mint ami egy parasztnak valóban hasznára válhatna.

– Jó, figyelj, mindkét virág fénylik – válaszolta Brendan az általa kitalált karakter védelmében, majd a lányhoz közelebb hajolva így folytatta: – azt mondták nekik, hogy menjenek, és találják meg a fénylő virágot. Hát ő megtalálta. Réges-rég a Hold is ejtett egy könnycseppet, vagy ilyesmi, és abból is nőtt egy virág.

A fiú figyelte a húga arcát – látta, hogy sikerül meggyőznie és beindítania a fantáziáját, de nem akarta, hogy túlságosan látszódjon rajta, mennyire elégedett önmagával.

– Csillagvirágok is léteznek?

– Nemtom. Talán. Miért ne?

– És mit tud ez a Holdvirág?

– Miért nem pihensz és figyelsz, tökfej? Majd kiderül – mondta Brendan, majd kissé eltúlzott mozdulatokkal ismét kinyitotta a könyvet.

A kishúga elégedetlennek tűnt, de visszafeküdt a párnák közé, majd nagyokat nyelt. Volt valami furcsa a kemóban, amitől olyan dolgok ízét és szagát érezte, amik valójában nem voltak ott. Brendan emlékeztette magát, hogy a következő mosdószünetnél hozzon még neki savanyú gumicukrot a kinti automatából. Nem volt épp a húga kedvence, de erős íze miatt valamennyit segített.

– Így hát a királynő egészséges hercegnőnek adott életet. Egy hét várakozás után – akkoriban a magas újszülött-halálozási arány miatt így volt szokás – elnevezték a kisbabát: a varázslatos virágot körülölelő raponca- vagy más néven harangvirágmező után Rapunzelnek nevezték el. Az egész királyság boldogan ünnepelt. Mindenfelé lakomákat, táncokat, piknikeket tartottak, és ajándékot osztottak. A királyi pár világító lámpást bocsájtott az égre. Abban a pillanatban minden tökéletes volt. Azután a pillanat véget ért..