Riley E. Raines:

Trizanton Pilótái

VIII.

Tristan, a zöldfülű

© Bódis Éva, 2022

Korrektúra:

Hódosi Fruzsina

Borító:

Szebegyinszki Szilvia

… és a Pixabay szabadon felhasználható képei.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a bővített és rövidített kiadás jogát is. A műnek részletei sem közölhetőek, sem elektronikusan sem másmilyen formában a kiadó írásos engedélye nélkül.

ISBN 978-615-82025-7-2

Cím: 1133 Budapest

E-mail: bodiseva86@gmail.com

Online: https://rainesbooks.hu

TPT-01

Shinaria eddigi legnagyobb támadása után a frontvonalon mindössze három hajó maradt. Kettőt sikerrel elsüllyesztettek a sáskák, és a többiben is jelentős károkat okoztak. Győzelem ide vagy oda, Ethan tartott a lehetőségtől, hogy ezzel fel kell adniuk a tengeri védelmet.

De Bill tájékoztatása szerint a három hajó még üzemképes volt, és csak a fedélzetek szenvedtek károkat. A Ricofelden is csak az egyik leszállópályát használhatták, mert a másikat elfoglalta egy sáska roncsa.

Dion valamiért megörült a hírnek.

– Remélem, hogy maradt nála rakéta.

– Mit akarsz vele? – kérdezte Ethan.

– Ellopom az ötletet.

Ethan a tagjaiban érezte a fejlesztett rakéták hatását, és nem igazán akarta viszontlátni ugyanezt a fegyvert. Persze, ha a saját tölténytárában szerepel, az merőben más kérdés.

Delilah – Dionnak igaza volt, a gép homlokára festve valóban ott szerepelt a neve – még mindig bénán csüngött kettejük között. Óvatosan haladtak, pedig Ethannek már lassan három perce lejárt az engedélyezett ideje.

– Hová akarjátok tenni azt a gépet? – érdeklődött Bill, amint elég közel kerültek ahhoz, hogy a parancsnok szemügyre vehesse őket. Legalább nem tiltotta le azonnal a fogoly hajóra szállítását, de a hangjáról is lerítt, hogy nem tartja nyerőnek az ötletet.

– A 3-as hangárban van neki hely – mondta jól értesülten Dion.

– Ki se tudjuk nyitni a tetejét! – tiltakozott Fred.

– Helyesbítek, be se tudjuk zárni – javította ki Bill.

Ethan lepillantott. A 3-as és a 4-es hangár teteje sem maradt épségben. A törmelék beterítette a helyiségeket.

– Öhh… – nyögött fel Dion. – A takarítást későbbre hagyjuk. Egyelőre tegyük le! – javasolta.

Ethan félresöpörte a tiltakozó rendmániáját, és egyetértően bólintott.

– Ahogy elnézem, megvan a mai programod – morogta Dionnak.

– Kétlem, hogy csak a mai – csóválta meg a fejét a műszakis, majd lassan megállt a levegőben. – Leteszem itt Delilah-t. Már rég lejárt az időd, nem?

Ethan rábízta az elfogott Humanoidot Dionra.

– De. Kösz – bólintott, és egyúttal biztosra vette, hogy fejfájós napja lesz.

Mindhárom géppel egyébként sem fértek volna be a hangár tetején keletkezett lyukon, neki pedig már ideje lett volna kikapcsolni a vezérlést, de azért nem állta meg, hogy végignézze Dion ügyködését. Daphne leereszkedett, és óvatosan a földre fektette a fekete Humanoidot. Ahogy kikapcsolta a gravitont, felnyögött.

– Baromi nehéz ez a gép! – méltatlankodott.

– Ezt eddig is sejtettük – állapította meg Ethan. A gravitonnak köszönhetően eddig nem tapasztalta igazán.

– Parkolj már le! – pillantott fel Daphne. Mintha Dion hangjában aggodalom csendült volna.

– Igaza van, eléggé leestek az értékeid. Ideje lesz kiszállni – erősítette meg Tira. – Nagy a káosz a hajón, de szerzek neked egy orvosi egységet.

– Semmi szükségem rájuk! – ellenkezett azonnal Ethan.

– De…

– Nem lesz bajom – erősködött, de közben megcélozta a fedélzeten keletkezett, másik hatalmas lyukat, és leereszkedett rajta.

Tira beleegyezően felsóhajtott.

– Rendben, de az első utad ide vezessen!

– Ha ugyan megtalállak a káoszban – visszhangozta Ethan Tira szavait.

– A folyosók még megvannak. Nem fogsz eltévedni – szögezte le Tira.

Ethan jobbnak látta, ha nem tiltakozik, pedig esze ágában sem volt betartani a nő parancsát. Sokkal jobban érdekelte Niké sorsa, mint a sajátja. Egyrészt örült neki, hogy a lány végre a Ricofeldre került, és hogy néhány percen belül újra láthatja. Másrészt viszont aggódott amiatt, hogy Niké milyen állapotban fog kikerülni a pilótafülkéből, és hogy nem okozott-e végzetes károkat neki azzal, hogy lefegyverezte.

Ahogy megbizonyosodott róla, hogy senki nincs a 4-es hangárban, lábbal söpörte le a kilövőpanelt, és csak utána lépett a helyére.

– Mindjárt megyek – ígérte Tirának, és körülnézett. – Életemben nem láttam még ekkora kupit. Over.

Már akkor megszédült, amikor kinyitotta a pilótafülkét, de a fejfájás mértékéből ítélve volt már rosszabb állapotban is. Viszont Dionra is ráragadt a rendmániája, vagy legalábbis valami hasonló. Daphne épp helyet csinált a hangárban, kézzel egy sarokba söpörte a haszontalan törmeléket. Ethan emelőkosarakat, targoncákat és a tető darabjait vélte felfedezni.

Ha egy kicsit is jobbak lettek volna a körülmények, ha Ethan nem szédül, és nincs tisztában azzal, hogy a szomszédos hangárban Niké még mindig ájultan fekszik a Humanoidban, akkor biztosan felnevetett volna. Így azonban csak a fejét csóválta meg, és megvárta, hogy Dion végezzen a pakolással. A hangárkapu melletti sarokban, ahol egyébként is a lomokat tárolták, Daphne helyes kis kupacot halmozott fel.

– Így már megfelel? – kérdezte a fiú, és felegyenesedett, majd ő is a helyére lépett.

Ethan halkan köhintett. Meg mert volna rá esküdni, hogy Dionnak fülig ér a szája.

– Fel is söprögethetnél.

– Csak miniatűr söprűink vannak – vetette ellen a fiú, majd végre ő is kikapcsolta a gépet.

Ethan még mindig a fejét csóválva beakasztotta a karabinert a helyére, mert nem mert mérget venni rá, hogy nem szédül le nélküle a magasból. Vészhelyzetben, felfelé mindig csigalassúnak érezte a felvonót, most viszont szívesen fékezett volna, ha teheti.

Mire leért, kiszúrta a kapuban gyülekező műszakisokat. A többség megkönnyebbült, hogy a pilóták épségben tértek vissza, de azért Ethan néhány bosszús fintort is kiszúrt, ahogy végignéztek a romokon. Holott a Humanoidok egészen jó állapotban voltak ahhoz képest, hogy Ethan milyen roncsokat hagyott már hátra itt.

Dion aggódva fordult felé.

– Jól vagy? – kérdezte.

Ethan megvonta a vállát. A világ kezdte megtalálni az egyensúlyát, már csak enyhén hullámzott vele a Ricofeld.

– Jól – bólintott.

Dion a jelek szerint elhitte neki, és elindult a kijárat felé. Sietősre fogta a lépteit, Ethan alig győzte követni. Ha nem lett volna biztos tippje, hogy hová tart, akkor nem is próbálkozott volna vele.

Dion csak néhány szóval üdvözölte a kollégáit, és meghagyta nekik, hogy csináljanak helyet a Humanoidok javításához, de rekordgyorsasággal lerázta őket. Ethan körülnézett. Joanna hiánya még neki is feltűnt, és abból ítélve, hogy Dion arcára aggodalom ült ki, ezzel az érzéssel nem volt egyedül.

Oscar már munkára is fogta a csapatot.

Ethan igyekezett nem törődni azzal, hogy a bal karja, a lába és a mellkasa is fantomfájdalomtól sajog. Sietősre vette a lépteit, bár legszívesebben rohant volna. Útközben levette a füléről és kikapcsolta az adóvevőjét, majd kipiszkálta belőle a miniakkumulátort is. A folyosón nem voltak egyedül, de a fiú kételkedett benne, hogy a mellettük sietősen elhaladó műszaki személyzet tagjait érdekli, amit mondani akar.

Dion felvonta a szemöldökét, ahogy kiszúrta Ethan kezében az adóvevőt, és követve a példáját ő is elhallgattatta a sajátját.

Ethan megköszörülte a torkát, és halkan szólalt meg, hogy hangot adjon a fenntartásainak.

– A hivatalos verzió szerint nem is ismerjük Nikét.

– Torshan hajóján találkozhattunk vele – vonta meg a vállát Dion.

– És tudnak róla?

A fiú nyelt egyet.

– Nem. Csak a Merratin-szigeten történt versenyetekről tudnak.

– Rendben. Akkor maradjunk ennyiben – bólintott Ethan. Ha kihagyták Nikét minden tanúvallomásból, ha a nevét sem említették meg, akkor nem lett volna jó ötlet most elkezdeni magyarázkodni.

– Gondolod, hogy az elég lesz hozzá, hogy ne bántsák? – kérdezte Dion.

Ethan vett egy mély levegőt, és megpróbálta végiggondolni a helyzet lehetséges kimeneteleit. Egyetlen olyan lehetőség sem jutott eszébe, amely szabadságot biztosítana egy ellenséges pilótának. Ugyanakkor, ha megpróbálja megvédeni Nikét, azzal nemcsak önmagát, de Diont és a többieket is veszélybe sodorja. Eddig tökéletesen tartották magukat a hazugsághoz. Most már nem másíthatták meg a bírósági ügyész előtt tett vallomást.

– Nem tudom. Először szabadítsuk ki a pilótafülkéből! – javasolta végül.

Dion nyelt egyet, és bólintott.

– Jobb lesz, ha visszakapcsoljuk az adóvevőt, mielőtt gyanakodni kezdenek – vetette fel.

– Anélkül is fognak – morogta Ethan, de azért visszapattintotta az akkumulátort a szerkezetbe.

Dion lépett be először a 3-as hangárba, és azonnal a középen elfektetett robot felé vette az irányt. Tényleg hatalmas lehetett a káosz, ha még senki ügyet sem vetett az elfogott Humanoidra. Itt a fiúnak sem volt ideje felsöpörni, úgyhogy még a talaj is életveszélyes volt. Dion ennek ellenére úgy szlalomozott az éles fémszilánkok között, mintha nem is érdekelné.

Ethan körülpillantott. A Humanoidokhoz tartozó alkatrészeket rejtő dobozok többsége megsérült, talán a tartalmuk is összetört. Ezek szerint nem lesz olyan egyszerű megjavítani a gépeket.

Mire észbe kapott, Dion már Delilah derekánál járt. Ethan is felkapaszkodott a robotra, és igyekezett behozni a lemaradását. A pilótafülke ajtaja köré a császári címer háromszor kétméteres változatát festették fel, méghozzá profi módon. Ethan csak akkor ért oda, amikor Dion kioldotta az ajtón lévő biztonsági zárat.

– Mázli, hogy ezt az ötletet is ellopták – jegyezte meg a műszakis.

– Ez a kilincs azért egy kicsit bonyolultabb – nézett végig rajta Ethan.

– De jobb, mint ha nem lenne rajta – összegezte Dion, és megpróbálta kézzel felemelni az ajtót, csakhogy az meg sem moccant. A fiú felnyögött, ahogy a bal karját is használni próbálta, és megdörzsölte a vállát. – Átkozott rakéták! Annyira tudtam, hogy előállnak valamivel… Ez a fantomfájdalom nem hiányzott – morgolódott.

Ethan megcsóválta a fejét. Egyetértett a fiú szavaival, de jelenleg sokkal jobban érdekelte Niké állapota. A lány nem adott életjelet magáról, de Delilah jelzőfényeinek némelyike még mindig égett, mintha a robot nem kapcsolt volna ki teljesen. Holott még csak meg sem rezdült.

Ethannek fogalma sem volt róla, hogy mi történhet, ha csak úgy kinyitják a pilótafülkét, elvégre ilyesmivel még egyszer sem próbálkoztak, de a jelek szerint Dion nem foglalkozott az esetleges veszélyeivel.

Ethan megálljt parancsolt a nyelvének, és ő sem adott hangot az ellenvetéseinek. Abban a pillanatban, ahogy az ajtó résnyire kinyílt, a fények egy csapásra kihunytak, mintha vészleállítással kapcsolták volna ki a robotot.

– Szuper, ebben reménykedtem – kommentálta körülpillantva Dion.

Kettejüknek is csak nehezen sikerült átfordítaniuk az ajtót, de amint megbirkóztak vele, a napfény ezüstre festette a fülke belsejét. Ethan erőt vett magán, és egy nagy levegőt véve lepillantott.

Odalent három méter mélységben egy vékony alkatú, fekete pilótaruhás lány feküdt. Vörös haja kibomlott, és szétterült a fülke falán. A szeme csukva volt, a szája egészen apróra nyílt.

Ethan torka kattant egyet. Niké egyáltalán nem reagált a körülötte zajló eseményekre. A pilótafülke falából megszökött az élet, a csatlakozók visszahúzódtak a helyükre, a panelek üresen ásítottak. De minden épségben maradt idebent, nem úgy, mint annak idején Chloe fülkéjében. A lány akkor ájulhatott el, amikor Ethan megcsonkította a robotot. Valószínűleg lesokkolta a hirtelen fájdalom, de azóta sem tért magához. Ahogy a gömb mélyén feküdt, úgy tűnt, mintha halott lenne.

Ethan úgy érezte, mintha hirtelen vákuumba került volna. Egyszerűen nem kapott levegőt. Hiába hozták el a Ricofeldre Nikét? Ő lesz a felelős a lány haláláért, annak ellenére, hogy minden lehetséges alkalmat elkerült, amikor meg kellett volna küzdenie vele?

Dion majdnem egy percig összehúzott szemmel figyelte a lányt, míg úgy markolta a páncél szélét, hogy az ujjai is elfehéredtek.

– Életben van – mondta végül egy hosszú, megkönnyebbült sóhaj kíséretében. – Hozzuk ki innen!

Ethan körül hirtelen életre kelt a világ, de ő azért gyanakodva pillantott a fiúra.

– Honnan tudod?

– Lélegzik. Alig mozog a mellkasa, de mozog – magyarázta a fiú, majd felállt, valószínűleg azért, hogy alkalmas emelőszerkezetet keressen.

Ethan alig bírta visszafojtani a megkönnyebbült nevetését. Az utóbbi pillanatok rémülete egy csapásra feloszlott, és kedve lett volna szóvá tenni, hogy Dion ezek szerint az utóbbi percben meredten bámulta Niké mellét.

Amíg a fiú emelőszerkezetet keresett, addig Ethan a hangárkapu felé pillantott. Számított rá, hogy nem maradnak sokáig egyedül, de remélte, hogy nem Bill lesz az első, aki megtalálja őket. Csakhogy a parancsnok alakja feltűnt a kapunál.

– Halljam, miért volt olyan fontos a hajóra hozni ezt a robotot! – kiáltott oda nekik, majd féloldalasan elfordult, és a füléhez emelte a kezét, de Ethan már nem hallotta a szavait.

Dion azonnal kivágta magát.

– Valószínűleg egy csomó alkatrészét tudjuk hasznosítani – vonta meg a vállát. – De a pilóta orvosi segítségre szorul.

Ethanben különös emlékeket ébresztett ez a szófordulat. Niké ugyanezt mondta Torshan hajóján, nem sokkal azelőtt, hogy a fiú elájult volna.

– Elég bajunk van a fogoly nélkül is – vetette ellen Bill, de azért hajlandó volt segítséget hívni.

Dion végül egy kötelet ítélt a legjobbnak az összes épségben maradt emelőszerszám közül, de mire az ajtó sarokvasai köré hurkolta, Bill is odaért hozzájuk.

– Ezt hamarosan nagyon részletesen el fogjátok magyarázni – morogta, és gyanakodva nézett egyik fiúról a másikra, majd végül szemügyre vette a pilótafülke mélyét is. – Tudjátok, hogy ki ez a lány?

Ethan őszintén remélte, hogy Bill nem fogja komoly vallatás alá vetni őket.

– Niké Saab.

A parancsnok felnyögött.

– Tudtátok, hogy ő vezeti a gépet? – ugrott a következő kérdésre.

– Csak tipp volt – válaszolt Dion.

– Csak tipp?

Ethan jobbnak látta magához venni a szót.

– Tira már akkor gyanakodott rá, hogy alkalmas lehet Humanoid-pilótának, amikor a Merratin-szigeten futottunk össze vele.

– Hallottam a történetet – bólintott Bill. – És mit tudtok még róla?

– Csak amit Tira mondott. Hogy Shinariában az övé volt a legjobb reakcióidő. Torshannak dolgozott, úgy tűnik, hogy azóta átkerült a császári seregbe – mondta gyorsan Ethan. Valószínűleg túl gyorsan hadarta el a legálisan is ismert információkat, mert Bill gyanakvó pillantása még egy percig fogva tartotta a tekintetét.

– És mit akartok még elmondani? – kérdezte szigorúan a férfi.

– Semmi mást. Tényleg – bizonygatta Dion.

Bill a napfényes égboltra emelte a tekintetét.

– Ha kiderül még valami, agyoncsaplak titeket – fogadkozott.

Ethan megvonta a vállát. Ha rajta múlik, akkor egy szóval sem fog többet mondani. Ha csak a saját feje felett hozott volna ítéletet a vallomással, akkor Niké védelmében beszámolt volna mindenről. De Diont, Richardot és Marilynt is érintette volna. Ha Marilynék éltek még egyáltalán.

Alfred emlékét pedig nem mocskolhatta be azzal, hogy részletezi a szigeten történteket.

Mire Bill segítségével végre kiemelték Niké törékeny alakját a pilótafülkéből, addigra egy orvos és egy ápoló is odaért hozzájuk. Ethan segített elfektetni a lányt a hordágyon. Szerette volna megkérdezni tőle, hogy mi történt vele, hogy hogyan sérült meg a háta, szerette volna megígérni neki, hogy nem lesz semmi baj, szeretett volna váltani vele néhány szót. De Niké továbbra sem tért magához.

Ethan pedig jelenleg nem tehetett érte semmit.

TPT-02

A hangárok rendbe rakása várhatott, Dion először Joannát akarta előkeríteni. Már akkor aggódni kezdett, amikor a landoláskor nem találta őt, és csak addig volt hajlandó elhalasztani a problémát, amíg Tira szimulátora kitörölte a fejéből a fantomfájdalmat, és amíg a kabinjában átöltözött. Utána viszont a félretett reggelijére ügyet sem vetve indult a keresésére.

Végül az egyik műszakis kollégájától tudta meg, hogy a lányt még az ostrom elején a gyengélkedőre vitték.

Ahogy azt sejteni lehetett, és ahogy Tira is említette, a Ricofelden teljes volt a káosz. Nemcsak a hangárok teteje omlott be, és nemcsak a hajó fegyverzete semmisült meg, de még a B fedélzetet sem tudták használni. A parancsnoki híd is komoly károkat szenvedett, úgyhogy a hajót most a másodlagos hídról kormányozták. Minden orvos és ápoló megfeszített tempóban próbálta menteni a sérülteket. A halottak összeszámolását a tengerészgyalogosokra bízták.

A Ricofelden több mint tízezren dolgoztak, és a támadás alatt csak a félcivileknek engedték meg, hogy a biztonságosabb fedélzeteken vészeljék át a csatát. A műszakisoknak, az orvosoknak, a kiszolgáló személyzetnek. A katonák ott voltak az első sorban, amikor a sáskák és a Vadászok rakétái becsapódtak a hajóra. Dion most látta először hasonló helyzetben azt a hajót, amelyet mára már az otthonának érzett, és tudta, hogy soha többé nem akarja így látni. Mélységesen megértette a kapitány minden igyekezetét, amikor a támadásokat el akarta terelni a Ricofeldtől. Most azonban nem volt rá esélye.

Amikor Dion útja egy beomlott lépcsőhöz vezetett, jóformán fel sem fogta, hogy mit lát. Még a C fedélzeten is komoly károk keletkeztek, úgyhogy a fiú csak kerülő úton jutott el az orvosi részlegig.

A gyengélkedőn minden ágyat elfoglaltak a súlyos sérültek. Azok, akik csak könnyebb sebeket szereztek, most az ágyak közti székekre, vagy a folyosóra szorultak ki.

Dion szívesen megkérdezett volna valakit arról, hogy hol helyezték el Joannát, de az orvosok és az ápolók csak addig pillantottak rá, amíg megbizonyosodtak róla, hogy nem vérzik, utána pedig visszafordultak a betegekhez. A fiú szinte láthatatlannak érezte magát. Senki nem foglalkozott vele, de legalább nem küldték ki innen.

Már a legrosszabb lehetőség is átfutott a fején, de azt még azelőtt elhessegette, hogy igazán megfogalmazódott volna a gondolat. Attól tartott, hogy nem fogja megtalálni Joannát, amikor a harmadik terem utolsó előtti ágyán végre kiszúrta a lányt.

Joanna soha nem volt még ennyire sápadt. A jobb lábát vastagon bekötötték és felpolcolták. A homlokán sokrétegű, vékony gézszalag futott körbe. Egy idősödő ápolónő egy tasak vért akasztott fel éppen a lány ágya mellett az infúziós állványra.

Dion odalépett hozzá. Valószínűleg az ő arcszíne sem volt sokkal biztatóbb, mert a nő arcára aggodalom ült ki, ahogy meglátta.

– Jól érzi magát, fiatalember? – kérdezte.

A fiú bólintott, és az ágyra pillantott. Joanna lassan, gyengén lélegzett, de sem az életfunkcióit figyelő monitorok, sem lélegeztetőgép nem volt ebben a teremben.

– Semmi bajom – nyugtázta végül, bár a hangszálai alig akartak működni. – Mi… mi történt vele?

Az ápolónő megcsóválta a fejét.

– Csak családtagoknak és a felettesének adhatok tájékoztatást.

Dion ránézett. Nagyon kétségbeesett lehetett az arca, mert a nő mélyről felsóhajtott, és a tekintete egy kicsit megenyhült, ahogy viszonozta a pillantását. Hajlandó volt eltekinteni a szabályoktól, legalább néhány elsuttogott szó erejéig.

– Rendbe fog jönni. Sok vért vesztett, de nem érte maradandó sérülés.

Dionnak be kellett érnie ennyivel. A nő kedvesen kitessékelte a gyengélkedő területéről, elvégre a fiúnak semmi keresnivalója nem volt itt. Senkin nem tudott segíteni. Hiába értette meg magát remekül a gépekkel: fogalma sem volt róla, hogy az embereket hogy kell összerakni.

Éppen a folyosón sorakozó sérülteket kerülgette, amikor meghallotta az adóvevő csipogását. Be sem jelentkezhetett rendesen a vonalba, Bill szinte azonnal a szavába vágott.

– Meg mertem volna esküdni rá, hogy a hangárban vagy, de hiába kereslek – morogta.

– Öh… máris megyek – ígérte Dion, majd, mivel egy kereszteződéshez ért, hirtelen rájött, hogy nem kapott elégséges információt. – Melyik hangárban?

– A 4-esben – válaszolt a férfi olyan hangon, mintha ez magától értetődő lenne. – Várunk.

Azzal Bill bontotta is a vonalat.

Dion sietősre fogta a lépteit, és még mielőtt újabb csapdákba futott volna, egy stabilnak tűnő lépcsősoron lesietett a mélyebb szintekre.

Fogalma sem volt, hogy Bill mit akar tőle, sem pedig arról, hogy kik várnak még rá a parancsnokon kívül, mindenesetre olyan gyorsan haladt, ahogy csak mert.

A hangárban mostanra már egészen szépen feltakarítottak a többiek. Középen a lomok maradéka is eltűnt. Dion két működő targoncát szúrt ki, amelyekkel egyáltalán folytathatták a munkát, bár az egyikből időközben kabriót csináltak. Mostanra már leálltak a takarítással, valószínűleg máshol fogták be Oscar csapatát.

A fiú a hangár túlsó felében látta meg Billt, és a köréje gyűlt két férfit és egy nőt. Trevor alakját messziről felismerte. A másik férfi Maynard kapitány volt, a nő pedig Wilson alezredes, a logisztikáért felelős főtiszt, ha a fiú emlékei nem csaltak. Dion eddig csak távolról látta a nőt, azon ritka esetekben, amikor alászállt a hangárba, hogy kihúzza Trevor rendelésének legalább a felét, és megmagyarázza, hogy a másik fele miért nem fog ideérni határidőre.

Mind a négyen sértetlennek tűntek. Dion odasietett hozzájuk, és mivel a kelleténél több katonatiszt volt jelen, tisztelgett előttük. Kezdte belátni, hogy mégiscsak hasznos volt megismerni néhány alapmozdulatot, még ha a tanuláskor nem is tudta mire vélni, hogy Ethan reggeli előtt ugráltatja.

Wilson alezredes végigmérte a fiút, és elnagyolt mozdulattal viszonozta a gesztust. Maynard kapitány hasonlóképpen tett. Bill rákacsintott a fiúra, Trevor pedig egy vállveregetéssel üdvözölte.

– Jó, hogy megvagy, csavargó! – mosolygott rá. – A nagyokosok már fél órája próbálnak egyezségre jutni.

Maynard kapitány megköszörülte a torkát a szemtelen jelző hallatán. Az idős műszakvezető elvigyorodott, és esze ágában sem volt visszavonni a szavait.

– Milyen egyezségre? – érdeklődött Dion.

– Vázolom a helyzetet, ha megengedik – mondta Trevor. Senkinek nem volt ideje tiltakozni. – A Ricofeld romokban van. Oda az egész főfedélzet, beleértve a hangártetőket és a fegyverzetet is. Oscar Stratow épp felméri, hogy mi maradt a Humanoid-alkatrészekből. A Blezír-szigeteken nem tudnak fogadni minket, mert egyrészt kicsi a dokk, másrészt sok a zátony, ami a mi merülésünkkel már veszélyes lehet.

– Ezekhez a sérülésekhez nem is kell szárazdokkba vontatni a hajót – szúrta közbe Dion.

– Az lenne a vég, amikor vontatni kéne! Szerinted hány ladik bírja el a Ricofeldet ilyen áramlatok mellett? – kérdezte Trevor.

Dion úgy sejtette, hogy ez költői kérdés volt, úgyhogy kihasználta a lélegzetvételnyi szünetet, hogy felmérje a többiek reakcióit is. Maynard kapitány várakozó álláspontra helyezkedett, Wilson alezredes karba fonta a kezét, és kíváncsian csillant meg a szeme, Bill pedig pont úgy nézett a fiúra, mint néhány nappal ezelőtt, amikor a Delfin-zsilip került közelebbi ismeretségbe egy aknával.

Most legalább a tenger nem veszélyeztette a hajót.

– Legközelebb a Foltuin-öbölben tudnának fogadni minket, de ott még magát a gyárat próbálják helyreállítani – vette át a szót Bill. – Ha kiállunk a frontról, akkor bármerre is indulunk, legalább két hetet veszítünk az oda-vissza úttal.

– Nem veszítünk semmit. A Ricofeld a jelenlegi állapotában képtelen bármilyen segítséget nyújtani a frontvonalon – vetette ellen Wilson.

– A Denevérek kilövőállásai nem sérültek meg. A két Humanoidot is be tudjuk vetni – sorolta a kapitány.

– Azzal gyakorlatilag ugyanott vagyunk, mintha a szigeten állomásoznának – rázta meg a fejét a logisztikai tiszt.

– Öt percet vesztenek vele – szállt vele vitába Bill. – Az pedig rengeteget jelent. Emlékezz csak a Wiever-csatára! Összesen nem volt öt percünk felkészülni rá.

Dion orra már Wiever nevének hallatán is viszketni kezdett. Jobbnak látta gyorsan elterelni a témát.

– Ha jól értem, ide tudják szállítani az alkatrészeket – vetette fel Dion. – Felesleges csak ezért hátrébb húzódnunk.

– Ezek szerint érted a problémát – mosolyodott el Bill a fiúra pillantva. – A legutóbbi, hasonló esetben három hét alatt tudták rendbe hozni a hajót, és akkor rosszabb állapotban volt, mint most. Ezúttal is elégnek kell lennie ennyi időnek.

Billtől ez nagyon is úgy hangzott, mint egy parancs, de Dion nem merte megígérni, hogy képes teljesíteni ilyesmit. A kapitány szája széle megrándult.

– Hát… Elkészült már a kárfelmérés? – érdeklődött a fiú.

– Egy része. Tessék – nyújtott át neki Trevor egy digitáblát.

– A személyzetet fel tudjuk tölteni valamennyire, de a Werland nem ingázhat folyton az alkatrészekkel – rázta a fejét Wilson. A jelek szerint ő is átlátta a helyzetet mostanra. Vagy már azelőtt megszületett az összeesküvés, hogy Dion csatlakozott volna a főnökség tárgyalásához.

Dion szemügyre vette a digitábla adatait. Azok összecsengtek mindazzal, amit tapasztalt, bár úgy tűnt, hogy a hajónak csak az orr felőli részét érte a komolyabb támadás, a Denevérek és a Delfinek hangára nem omlott be. A képeken lyukassá vált a tető, de legalább tartotta magát. Azt meg tudták csinálni helyben, nem ez lett volna az első eset.

A fiú fejében turbósebességre kapcsoltak a gondolatok. A Ricofeld egy kipofozásra váró géppé minősült, és most, hogy Dion nem hajóóriásnak tekintette, már nem is volt lehetetlen a feladat. A nehéz alkatrészekre Daphne kézenfekvő megoldást kínált, és ha a műszaki személyzet nem kap frászt tőle, akkor egyszerűen meg tudja tartani vele nekik a nehezebb lemezeket, amíg be nem rögzítik őket. A Blezír-szigeteken rendelkezésre álltak a gerendák is, és lényegében minden, a legutolsó csavarokig.

A fiú felnézett, és visszaadta a táblát Trevornak.

– Amint sikerül megcsinálni Daphnét és Electrát, gyorsan kész lesz a hajó is. De mindenképpen sűrűn kell fordulnunk az alkatrészekkel. Az lenne a legjobb, ha helikopterekkel tudnánk szállítani mindent, amit elbírnak. A nehezebb alkatrészeket pedig el tudjuk hozni a Humanoidokkal.

– A két helikoptert kilőtték a fedélzetről – csóválta meg a fejét Wilson. – Megpróbálok újabbakat szerezni, de nem ígérem, hogy megkapjuk őket.

– A Ricofeldnek mindent megadnak, amit csak tudnak, használd ki! – vonta meg a vállát a kapitány. – Ha sikerül meggyőznöm a központot, akkor maradunk. A hajó javítási munkálatai elsőbbséget élveznek. Persze csak ha lesz mivel megcsinálni – sandított Daphne irányába.

– A műszaki személyzet ehhez kevés lesz, pláne ilyen határidővel. Ekkora melónk még nem volt – csóválta meg a fejét Trevor.

– A tengerészgyalogosok közül is sokan tudnak segíteni – vetette fel a kapitány.

– Amatőrökkel javítsuk a hajót? – vonta fel a szemöldökét Trevor.

– Mekkora szaktudás kell a segédmunkához? Ha kell, én is beállok hegeszteni – kötötte ki Wilson.

– Az nem segédmunka – rázta meg a fejét Trevor.

– Mindegy – legyintett a nő.

Dion elvigyorodott. Az alezredes vékony alkatú, apró kezű hölgy volt. Dion nem nézte volna ki belőle, hogy akár egy szöget is bevert volna életében, de az elszánt szemébe pillantva rájött, hogy Wilson alezredes nem viccel.

Oscar ezt a pillanatot választotta, hogy visszatérjen a 4-es hangárba. Szemmel láthatóan nem lepődött meg, hogy időközben Dion is csatlakozott a megbeszéléshez. Ahogy odasétált hozzájuk, megvakarta a fejét.

– Nem állunk valami fényesen – kezdte. – A páncélzat egy részének annyi. Ha jól láttam, akkor a jelenlegi sérüléseket még épphogy ki tudjuk javítani velük, de csak a kék páncél maradt meg. A tartalék töltényeket valószínűleg meg tudjuk menteni, csak a dobozuk sérült. De minden fegyverzetnek annyi.

Dion megvonta a vállát. A javítási munkálatokhoz gépfegyverre speciel nem volt szüksége.

– A kisebb alkatrészekkel mi a helyzet?

– Változó. Maradt néhány pajzsgenerátor és néhány szervomotor. A vezetékekből és az aksikból viszont semmi az égvilágon.

– Szétszedjük Delilah-t – jelentette ki Dion.

– Deli… Azt a fekete dögöt?!

– Az a robot jelenleg hadizsákmány – vetette ellen Wilson alezredes –, és mint ilyen, a központ tulajdona. Nem nyúlhatunk hozzá, amíg nem kapunk rá engedélyt.

Dion megköszörülte a torkát. Már a nyelve hegyén volt a csípős válasz, de azért még egyszer átgondolta a szavait. Nem biztos, hogy jó ötlet lett volna technikai analfabétáknak minősíteni a politikai vezetőket.

– A központban egy csavart se tudnak használni belőle, nekünk viszont kellenek az alkatrészek – mondta végül. – Hacsak a Werland nem tud hozni egy új szállítmányt néhány órán belül, ragaszkodom Delilah-hoz.

– A központ kénytelen lesz beérni egy műszaki elemzéssel – vonta le a következtetést Maynard kapitány.

Wilson egy hosszú sóhajt hallatott.

– Ezért nem tartom a hátam.

– Itt az enyém – mosolyodott el a kapitány, majd Dionra pillantott. – Nem is tartom fel tovább. Blackburn hadnagy, leléphet.

– Köszönöm – tisztelgett Dion, majd elfordult, hogy munkához lásson.

Úgy sejtette, a következő hetekben egy perc pihenője sem lesz. Pedig vészhelyzet ide vagy oda, még Joannát is meg akarta látogatni, ha a lány magához tér, és Nikéről sem feledkezhetett meg.

Ugyanakkor őszintén remélte, hogy Nikét nem neki kell megmentenie.

Ethan nem így akart megszabadulni a testőrségétől. Lehet, hogy azóta szerette volna lerázni őket, hogy a kapitány parancsba adta nekik a fiú védelmét, de egyszer sem kívánta komolyan a halálukat. Pedig a három férfi közül csak az egyikük élte túl ezt a csatát, és az ő sérülése is súlyos volt.