Székely sors

Gáspár Klára

2022

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Tallér Edina

Korrektúra: Vörös Eszter

PROLÓGUS

Lizi a sír mellett ült.

Haragudott Zoltánra, mert magára hagyta.

Azután hálát adott Istennek az együtt töltött szép évekért, a sok kedves szóért, a nevetésért. A gyermekért, akit örökbe fogadtak, és bearanyozta életüket. A védelemért a háborúban, majd a fényűző életért a háború után.

Ahogy az ölében összekulcsolt, ízületi gyulladástól eldeformálódott, ráncos kezeire nézett, elmosolyodott: hányszor leheltek rájuk kézcsókot miniszterek, államtitkárok!

Aztán egy tollvonással mindennek vége lett. Jött a munkásszálló, az albérlet, a nincstelenség, a nélkülözés, nem ritkán a pohár feneke.

De még mindig féltve őrzi azt az ezüst cigarettatárcát, amit első találkozásuk alkalmával pillantott meg Zoltán kezében.

Sára

Még nem kelt fel a nap. Kinyitotta a szemét, de semmi sem világította meg a szobát. Valószínűleg felhős az ég, hiszen még a csillagok sem látszanak. Misike közöttük aludt. A gyermek egyenletes szuszogását hallgatta, közben eszébe jutott, hogy nemrég még Zoltánka helye volt itt. Nagyon hiányzott neki az elsőszülött gyermeke. Misike és a két kislány igen lefoglalták napközben, de ilyenkor hajnalban, amikor végre egyedül lehetett a gondolataival, gyakran jutott eszébe Zoltánka.

Soha nem adta volna oda a fiát, ha nem jön az a fránya betegség. De nem vállalhatta fel, hogy még egyszer rátörjön a gyermekre. Ha Zoltán akkor nem érkezik időben, a fiúcska talán meg is hal, gondolta. Most nyugodt lehet. A fia a legjobb kezekben van egy szerető apa és egy igen kedves, szerető nevelőanya gondviselésében. Persze, még mindig nem tudja senki, hogy a gyermek valódi apja Zoltán. Sára egyedül a templomban gyónta ezt meg. Valakinek el kellett mondania, mert nagyon nyomta ez a teher. Még szerencse, hogy a gyóntatószékben nem látszott az arca. Vérvörössé vált, amikor bűnéről beszélt, remegett a hangja, csepegett az izzadság a tenyeréről. Az atya türelmesen hallgatta végig a gyónást, néhány kérdést feltett ugyan, de megértőnek mutatkozott. Lehet, hogy szánta Sárát, mert csak annyit mondott, ha őszintén megbánta bűnét, akkor Isten is megbocsát. Sára később elmesélte az atyának Zoltánka nagy betegségét, és azt, hogy Zoltán magához vette a fiúcskát.

Ezt a döntést Kálmán atya is helyeselte.

Bár nyitott szemmel bámult felfelé, mégsem sikerült egy apró árnyacskát sem felfedeznie.

Ismerte a szoba minden zegzugát, de úgy gondolta, még ágyban marad. Nem akarta megkockáztatni, hogy valamiben megbotoljék, és ezzel felébressze a többieket. Jólesett egy kicsit ábrándozni, emlékezni. Eszébe jutott, hogy Bukovinában ilyenkor hajnalban gyakran beszűrődött a szobába a nap sugara, és olyan érdekesen vetődött a falra a lámpabúra árnyéka, hogy mindig valamire emlékeztette. Lánykorában inkább pipacsnak vélte az árnyékot, és szaladt a mezőre. Később, asszonyként már a tölcsér jutott eszébe róla, és igyekezett fejni, vagy reggelit készíteni a gyerekeknek.

Azon kezdett el gondolkodni, hogy holnap újra útra kelnek. Becsomagolt, amit lehetett, hiszen nem túl sok dolog fér fel a szekérre. Félt az úttól. Tudta, hogy milyen nehéz, hiszen ’41-ben Bukovinából is több napon át utaztak idáig. Borika útközben született. Egyedüli segítsége az anyósa volt, ezért is kapta az ő nevét a kislány. És most négy év után megint útra kell kelni, mert jönnek a

szerbek. És most is gyermeket vár. Ez még jobban megrémítette. Oh, hogy mennyire gyűlöli az urát ezért az állandó teherért! Még be sem fejeződik a szoptatás, már megmozdul a hasában a következő

gyermek. Imre ezekből az érzésekből mit sem sejt, hiszen nem is érdekli őt. Sőt néha igen sértő

hangon jegyzi meg, hogy a felesége megint „elleni” fog. Imrét kizárólag az érdekli, hogy tele legyen a boros- vagy a pálinkáspohara. Ha kiürül, akkor kiabál, verekszik vagy a házastársi kötelességének teljesítésére kényszeríti a feleségét. Ilyenkor vadul, durván ront az asszonyra, majd néhány perc múlva már követeli az italát, vagy – jobb esetben – horkolva elalszik. Sára azt is hallotta már, hogy az embere más asszonyok után koslat. Valójában ezt nem is bánta, hiszen akkor legalább nyugta van tőle. Soha senkinek sem merné ezt elmondani, de addig volt igazi nyugodalma, ameddig Imre katona volt. Más asszonyok sírtak a férjük után, hogy mielőbb hazatérjen a háborúból, de Sára nem siratta az urát. Igaz, így a férfimunka is reá hárult, még a szántást is maga végezte el, de mégsem volt kitéve állandó zaklatásnak, veszekedésnek, verekedésnek.

Sára néha ábrándozott. Milyen lett volna, ha Zoltán őt veszi feleségül, nem Lizit? Zoltán olyan szépen beszél a feleségével, kedves, udvarias vele. Biztosan ilyen szépen bánik vele a hitvesi ágyban is. És Zoltánnak micsoda jó illata van mindig! Az ő lehelete sosem alkoholbűzös. Hogy ez a Lizi milyen szerencsés asszony! Tulajdonképpen Zoltánka is szerencsés. Bár Sárának nagyon hiányzik elsőszülött gyermeke, de mindig arra gondol, hogy a fiú nagyon szerencsés. Sokkal nagyobb szeretetben, boldogságban nőhet fel, mint amit ő tudna neki nyújtani. Ez a részeges, semmirekellő

apa boldogtalanná tenné a gyermeket. Ezzel el is hessegette a szomorú gondolatokat, amelyek Zoltánka hiánya miatt törtek rá újra.

Misike forgolódni kezdett mellette, úgyhogy az ábrándozásnak vége szakadt. Pár pillanat múlva a bölcsőben Zsófika nyöszörgése is hallatszott. Lábujjhegyen lépett oda, hogy felvegye a kislányt, majd kiment vele a konyhába, hogy Imre és a két gyermek alhasson tovább. Begyújtott a tűzhelybe. Még szerencse, hogy este bekészítette a gyújtóst, így azzal most reggel nem kellett bosszankodnia. A tej melegítése közben kémlelt kifelé, mert gyakran puskaropogás szakította meg a hajnali csöndet. Csak reménykedni tudott abban, hogy ép bőrrel megússzák. Remegés fogta el, amikor arra gondolt, hogy nemrég mesélték, úÚjvidéken többszáz magyart lemészároltak. Micsoda szerencse, hogy a családból ez idáig senkinek nem történt baja. Tegnap egy magyar ember újsággal a kezében ment a plébános úrhoz. Állítólag valami „Népfelszabadító Egységfront” azt írta, hogy ki kell irtani az ellenséget. „Mi lennénk az ellenség?” – gondolta Sára. Semmit sem értett. Hiszen kinek ártott az ő népe? Csak szorgalmasan dolgoznak, művelik a földet, nem bántanak ők senkit sem. Vajon hová vezeti népét a plébános úr? Sárának fogalma sem volt. Azt tudta, hogy Németh plébános úr mindent elkövet a székelyekért, ezért őt kell követnie. Nem kérdezte, miért, hogyan, hová, csak indulásra készen állt, ahogy megmondták neki. Imre szerint Magyarországra mennek majd. Sára eddig azt hitte, hogy ez is Magyarország, ahol most vannak. Aztán megtudta, hogy az első háborúig volt az, de akkor ő még nem élt. Azután meg a szerbeké lett, most meg megy a civakodás, újra lövöldöznek, és jönnek a szerbek. Nem ért ő semmit sem.

Azt sem értette, hogy miért nem maradtak Bukovinában. Ő szeretett ott lakni. Boldog volt ott, főleg addig, ameddig férjhez nem ment. Bár sokat járt napszámba, sokat dolgozott, mégis boldogabbnak érezte magát ott. Főként, amikor a magas Kárpátok völgyében szamócát szedett vagy a mezőn virágot. Olyan gyönyörű csokrokat tudott készíteni a mezei virágokból, hogy mindenki megcsodálta. Micsoda jókat nevettek a lányokkal, amikor a rétet szegélyező kökénybokorról ették a savanyú gyümölcsöt. Olyan orcákat, szájakat csináltak a savanyú íz hatására, hogy nem lehetett megállni nevetés nélkül. Eszébe jutott a pipacsjáték is. Majd megtanítja Borikának, ha kicsit nagyobb lesz. A pipacsbimbót fogták a kezükbe, majd „bor, sör vagy pálinka” kérdésre a helyes válaszadó nyert. A bimbó borítólevelét széthúzták, alatta a virágszirom már piros, rózsaszínű netán még csak teljesen fehér volt. A piros a bort, a rózsaszínű a sört, a fehér pedig a pálinkát jelentette. És a vadsóskát is szedték a mezőn. Az ugyan nem volt annyira savanyú, mint a kökény, de azért attól is

grimaszoltak éppen eleget. Aztán az is eszébe jutott, hogy milyen jókat beszélgettek a lányokkal, amikor nagyobbacskák lettek, és a fiúkra terelődött a szó. A legtöbb lány Ambrus Zoltánba, Imre testvérbátyjába volt szerelmes, amikor megjelent az automobilján, a fényes cipőjében és az ezüst cigarettatárcájával. Micsoda úriasan tudta szívni a cigarettáját! Néha csak azért férkőztek a közelébe, hogy a cigarettafüstbe beleszagoljanak. Zoltánt ritkán látták a faluban, hiszen jóval idősebb volt náluk. Több lány Zoltán bácsinak szólította. Azután némelyik lány Győrfi Miklóst szerette, akinek nagyon szép, kék szemei voltak, és nagyon gyorsan tudott futni. Mire a futóversenyen a többi fiú a patakhoz ért, addigra Miklós már meg is fürdött. A másik fiú, aki még kedvelt volt a lányok között, éppen Sára unokatestvére, Sebestyén Áron volt. Áron azzal tűnt ki a többi falubéli fiú közül, hogy igen jól tudott táncolni. Úgy megforgatta némelyik leányt a mulatságokon, hogy azok szinte beleszédültek.

Sára még a legjobb barátnőjének sem merte elmondani, amikor Ambrus Zoltántól várt gyermeket. Főleg azért nem, mert Zoltán öccséhez ment végül feleségül. Pedig néha kicsit dicsekedni akart volna, hogy az a férfi, akiért mindegyik lány epekedik, őt választotta. De azután rájött, hogy dehogy őt választotta. Csak szégyenben hagyta. Legjobb, ha erről kettőjükön kívül csak a jóisten és a plébános úr tud.

Csak úgy tódultak fel az emlékek Sárában, de abba kellett hagynia az ábrándozást. Zsófika megitta a tejecskéjét, már Borika is totyogott kifelé a szobából, majd követte őt Misike is. Tudta jól, hogy mire a gyerekek befejezik a reggelit, addigra már az embere is talpon lesz. Még szerencse, hogy van ez a nyamvadt tehén, legalább minden nap tud tejet adni a gyermekeknek. Imrét nem várja semmilyen munka, hiszen holnap útra kelnek. Sárának eszébe jutott, hogy az a sok munka, amit itt a földeken végeztek, mind kárba vész. Vajon ki fogja majd learatni azt, amit ők elvetettek? És ahová mennek? Ott lesz majd mit learatni? Vagy kezdhetik elölről a földek megmunkálását? Lesz egyáltalán föld, amit megmunkálhatnak? Fontos, hogy Borcsa jön velük. A tehén nélkül egy tapodtat sem hajlandó menni. Sára mérgelődött magában, hogy annyi munka kárba vész. Szépen megművelték a földet, dolgoztak sokat, az őszi búzát már elvetették, és most, mielőtt learatnák, el kell menniük. Ki tudja, hogy süt majd kenyeret belőle.

Zoltán

Reggeli közben – mint az összes többi napon – az újságot bújta. Már megszokta, hogy korán kell elmenni az újságért, mert különben Maria, a boltosnő, képes belecsomagolni valamit. A minap is úgy beletekert egy darab szalonnát, hogy a zsírpacniktól alig lehetett elolvasni a cikket. Persze addig jó, ameddig van mit beletekerni. Ma megint az övéiről írtak az újságban. Arról szólt a cikk, hogy a szerb partizánok egyre több területet foglaltak vissza. Sok a harc Bácskában, és a csetnikek mindig jobban törnek előre. „Jaj, csak nehogy valami baja legyen a családomnak!” – gondolta, miközben továbbolvasott. „A székelyek megkapták a kiürítési parancsot, el kell hagyniuk Bácskát. Minimális háztartási felszerelést, élelmet és kevés jószágot vihetnek magukkal. A bácsjózseffalvi székelyek újra útnak indultak plébánosuk, Németh Kálmán vezetésével.” Arról nem szólt a cikk, hogy hová mennek.

Kapnak valahol új otthont? Szerencsétlen nép nem leli az otthonát! Zoltán egyrészt sajnálta, hogy nem lehet velük, nem lehet támasza édesanyjának. Másrészt pedig megnyugvás volt számára, hogy itt, Uttendorfban viszonylag nyugodtan élhetnek, biztonságban tudhatja Zozót és Lizit. Erre a gondolatra kissé elmosolyodott, és a szoba felé nézett, ahol Zozó még békésen szunyókált. Az ajtót mindig résnyire nyitva hagyták, hogy minden szösszenetet meghallhassanak. Bár már erre is egyre gyakoribb a légiriadó, többször repülnek el a fejük felett vagy az angol vagy az amerikai gépek, de legalább nem kell menekülniük. Zozó élvezi nézni, ahogy szállnak a hatalmas gépek, és egyáltalán nem érti, hogy ilyenkor mit jelent a sziréna, amit hall. Azt sem tudja, hogy miért szaladnak a pincébe, amikor sokkal érdekesebb lenne nézni a fejük felett elsuhanó gépeket! Szegénykém nem fogja fel, hogy ez micsoda veszély számukra. Lengyelországból, ahová először telepítették be őket, a

volt szomszédok közül már minden német család elmenekült. Zoltán meg is állapította magában, jó döntésnek bizonyult akkor, ’41-ben, hogy nem maradtak Sosnowietzban.

Zoltán azonban egyre inkább úgy érezte, itt sem lelnek igazi otthonra. Bárhogy is próbálta megszeretni ezt a környéket, nem érezte magát jól a német közegben. Biztosan rá fogja majd beszélni Lizit arra, hogy Magyarországra menjenek. Nincs ínyére a német mentalitás. Nagyon szereti a feleségét, és igencsak tiszteli annak szüleit is, mégis érzi, hogy a szülők nem tartják őt méltónak a lányukhoz. Van bennük valami arisztokratikus felsőbbrendűség, ami némely megnyilvánulásukkor tűnik csak elő. Zoltán – bár észreveszi ezeket a dolgokat – elég okos ahhoz, hogy ne tegye szóvá.

Sokkal jobban szereti ő a békességet. Mennyire más az ő egyszerű családja, sosem képmutatóak! A székelyek a jót is, a rosszat is kertelés nélkül mondják – sőt, sokszor meggondolatlanul is. Erről Zoltán tudatosan szoktatta le saját magát – nem is ment olyan könnyen. Régebben édesapja is ilyen volt, az öccse, Imre a mai napig ilyen – gyakran meggondolatlanul, de – őszintén, szívből beszél.

Amikor délelőtt dolgozott, akkor sosem várta meg, hogy Lizi és Zozó felébredjen. Minden alkalommal lágyan egy-egy csókot lehelt az arcukra vagy a homlokukra, majd úgy indult munkába.

Sietve ment végig a kórház folyosóján, miközben arra lett figyelmes, hogy az egyik szoba előtt két katona áll. Be akart lépni, de az útját állták.

– Csak a Sturmbannführer engedélyével lehet belépni a szobába – mondta a katona.

– Nem beteg van bent?

– De igen!

– És nem szorul ellátásra? – kérdezte Zoltán.

– Doktor Schmidt látja el a sérültet. Neki van engedélye.

– Értem – felelt Zoltán, és továbbment. Furdalta a kíváncsiság, hogy kit őrizhetnek annyira ebben a szobában. Majd valakitől megtudakolja. Addig-addig faggatózott, amíg megtudta, hogy az éjjel lelőttek egy felderítő repülőgépet, és annak a pilótáját hozták be, mert még életben volt a szerencsétlen. Azt is beszélik, hogy nem tudnak vele kommunikálni, mert nem angolul beszél.

Angolul több orvos és szanitéc is tud itt a kórházban, köztük Schmidt doktor is, de a pilóta más nyelven kiáltozott. „Lehet, hogy emiatt majd mégis bejuthatok hozzá?” – gondolta, és elindult, hogy megkeresse a doktort, aki nem volt még az orvosi szobában, így Zoltán türelmesen várakozott a folyosón, amíg az megérkezett.

– Doktor úr! Hallottam, hogy egy idegen nyelvet beszélő pilóta van a kettes szobában. Sikerült már vele kommunikálni?

– Nem, Herr Ambrus! Nem beszél sem németül, sem angolul.

– Milyen nyelven beszél?

– Hangzásra franciának tűnik… csak néhány szót mondott lázálmában. Lehet, hogy nem az a baj, hogy nem ért bennünket, hanem az, hogy nem is hall az állapota miatt – felelt az orvos.

– Doktor úr! Én jól beszélek franciául. Ha engedélyt kér számomra a Sturmbannführertől, akkor talán tudnék vele kommunikálni.

– Jól van, megpróbálom. Addig menjen csak a dolgára! Ha változás lesz, majd küldök magáért.

Zoltán végigdolgozta az egész napot, de senki nem jött érte, hogy menjen tolmácsolni. Amikor hazafelé indult, akkor futott össze Schmidt doktorral.

– Doktor úr! Nem tetszett szólni. Nem volt szükség a segítségemre? – kérdezte, mert nagyon kíváncsi volt, hogy mi történt a francia pilótával.

– Nem, Herr Ambrus! Nem volt szükség tolmácsra. Meghalt – felelt az orvos.

– Nem is mondott semmit?

– Egy szót hajtogatott, gondolom a szerelme vagy a gyereke nevét, vagy ki tudja, mit… Nem igazán lehetett azt sem érteni.

– Emlékszik rá, doktor úr?

– Nideigl… igen – nézett gondolkodó tekintettel az orvos. – Nideigl, ezt mondogatta

– Biztosan ez egy név.

– Biztosan – felelt Zoltán, majd elköszönt az orvostól.

Hazafelé nem hagyta nyugodni ez a szó. Pontosan értette, hogy a pilóta azt mondogatta,

„sasfészek”. Vajon miért mondogat egy pilóta a halála előtt ilyet? Sokkal logikusabb lett volna, ha egy nevet mondogat, vagy az anyját, netán az istenét hívja. De nem. Egy olyan szót ismételget, aminek nincs semmi értelme egy haldokló szájából. Vagy legalábbis Zoltán nem jött rá az értelmére.

Zakatoltak a fejében a gondolatok. „Sasfészek”, „sasfészek” „ti-tá-ti”, „ti-tá-ti” éppen olyan ritmusa van, mint a vonat zakatolásának. Rémlett neki, hogy olvasott ezzel kapcsolatban valamit, de sehogy sem jutott eszébe, hol és mit. Majd megkérdezi Lizit, hiszen Zoltán gyakran mesél az olvasottakról, de sokszor az asszony jegyzi meg azokat. Biztosan nem a háborúval kapcsolatos volt a téma, mert arra nagyon odafigyel, arra biztosan emlékezne.

Amikor végre hazaért, Zozó repült a karjába.

– Lassan már olyan nehéz leszel, hogy nem tudlak megforgatni!

– Fati! Képzeld, ma kétszer is volt sziréna! Úgy csináltak, hogy viuuuu, viuuuu…

– Na ne mondd! És megijedtél?

– Nem, én nem féltem, de Muttival szaladni kellett, aztán ő leesett a lépcsőn.

– Micsoda? – mondta Zoltán ijedten – Hol van? Hadd nézzem! – Azzal már sietett is be a szobába Lizihez.