Charlotte von Feyerabend

SELMA

LAGERLÖF

A Nobel-díjas írónő, aki szabadon élt,

és megalkotta Nils Holgerssont

Kossuth Kiadó

Tartalom

I. RÉSZ

1. fejezet   MÅRBACKA

2. fejezet  VILLAMOSÍTVA

3. fejezet  A SZELLEMEK, AKIKET IDEHÍVTAM

4. fejezet  AMIT ELÁTKOZTAK, ÉS AMIT ELHALLGATTAK

5. fejezet  A SZIGETEK KIRÁLYNŐJE

II. RÉSZ

6. fejezet  SZÁRNYAI ALATT A SZÉL

7. fejezet  „AKI KÉPES MEGMAGYARÁZNI AZ ESŐCSEPPET, AZ KÉPES MEGMAGYARÁZNI A TENGERT IS”

8. fejezet  „OTT VAN AZ OTTHONOM, AHOL A SZÍVEM DOBOG”

9. fejezet  EGY CSODÁLATOS UTAZÁS

10. fejezet  NILS HOLGERSSON

11. fejezet  CSAK A MAGASBÓL LÁTHATUNK MESSZIRE

12. fejezet  „HA VALAKI HATTYÚTOJÁSBÓL KEL KI, HATTYÚ MARAD, HA BAROMFINÉP KÖZÖTT NEVELŐDIK IS!”

III. RÉSZ

13. fejezet

14. fejezet  CSAK A VÁLTOZÁS ÖRÖK

15. fejezet  AZ ELVESZETT DALLAM NYOMÁBAN

16. fejezet  MELEGSÉG

UTÓSZÓ

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

FÜGGELÉK

FORRÁSOK ÉS IRODALOM

TOVÁBBI FELHASZNÁLT IRODALOM

Impresszum

Winnie-nek, Calvinnak és Montynak

„Behunyom a szemem, és látom magam előtt, ahogy remeg a föld, és a hatalmas úri paloták egymás után összedőlnek.”

– Selma Lagerlöf

I. RÉSZ

1. fejezet

MÅRBACKA

MÅRBACKA,{1} 1888. JÚNIUS

A szalmasárga mezőkön egy icipici valami vöröslött. Megbújt egy rét mögött, de Selma már a lovas kocsi bakjáról is látta, amikor még csak akkora volt, mint egy borsószem. A nővérei korábban találó módon bagolyszemnek becézték, amire Selma azt válaszolta, hogy a szívével lát. Az anyag jelentéktelen. Inkább a dolgok érzékelése volt ez, amit Selma hetedik érzéknek hívott, és toronymagasan a többi érzékszerve fölé emelkedett. De ma a szemére kellett hagyatkoznia, mert a szíve gyászolt.

A piros valami közelebb jött. Egy egyszintes, fából készült parasztház volt, amely faluni vörösben pompázott, mint szinte mindegyik svéd parasztház. A festék a Falun városa melletti rézbányászat mellékterméke volt, és egész Svédországot vörösre festette. A gyors elterjedését annak is köszönhette, hogy a faházak azt a látszatot akarták kelteni, hogy vörös téglából épültek, és a lakók jómódúak. Azonban az őszi viharok Värmlandban nem törődtek a színekkel, és minden évben megszorongatták a kis fogadót.

Selma kisgyerekként gyakran csak feküdt ébren, és hallgatta a szél énekét. Néha nagyon félt, hogy egy különösen erős széllökés egyszerűen elsodorja a házat, máskor meg örült, amikor a hangok kicsi, finom koncertet alkottak, amely egyenesen neki íródott. Akkoriban úgy tűnt, hogy az egész világ ebből a kis darab földből áll, és számára nemcsak vörösben tündökölt, hanem a szivárvány minden színében. Csodálatos királyság volt földi és láthatatlan lényekkel, akiket szinte bálványozott.

Fiatal korában hasadékok keletkeztek ebben a világban. Néhány közülük csúnya volt, mások különösen mélyek, és Selma alig várta, hogy kiszabaduljon apja hatósugarából, és kalandokat kereshessen, most pedig, felnőttként, egyszerűen csak fel akart ébredni ebből a rémálomból.

A könnyek elhomályosították a látását. Pislogott, és mélyen beszívta a levegőt. Hangtalanul háromig számolt, és kihúzta magát. Lenyelte az érzéseit, ugyanúgy, ahogyan már gyerekként megtanulta. Nem szabad gyengeséget mutatnia. Selma kisimította hosszú, sötét szoknyáját, amelyet a szél szemtelenül megtépázott. Ez a kedves szél, amely olyan szabad és vad volt, mint kevés más dolog. Vágyakozva nézett a szél után, ahogyan learatta az orgonabokrokról az édes, telt illatot, ahogy felkapott néhány óvatlan méhet, majd eltűnt az erdőben. Később majd elmegy megkeresni. Később. Most meg kell tennie az utolsó métereket, amelyek még elválasztják Mårbackától. A fehér veranda előtt öt lovas kocsi és több kézikocsi állt. Az anyja mindig büszke volt, nemcsak azért, mert a nagyapja, a lelkész maga építette a parasztházat a tizenhetedik században, hanem mert az ötlépcsős veranda egyfajta úri külsőt kölcsönzött az otthonuknak. Az egyetlen ház a környéken, amely ilyesmivel dicsekedhetett. Sőt egész Fryksdalenban az egyetlen! Valami nagyobbra volt hivatott, és erre az egész családnak büszkének kellett lennie. Hogy tévedhetett ekkorát a nagyapja?

Ma eltört valami a bensőjében, ami szörnyen diszharmonikusan kongott. Mintha Bellman egyik versében széttöredeztek volna a rímek. Bellman művei! Legalább egy könyvet meg kellett mentenie a pusztulástól. Suttogva szavalta:

„Lépj elő, Éjszaka Istene, törd meg

a Nap sugarát,

Hadd gyengítse a csillagok serege

az est alkonypírját;

Hűsítsd a langyos tengerárt.

Küldj álmot az embereknek, enyhítsd

gondjuk-bajuk,

Segítsen varázspálcád.”{2}

Milyen gyakran olvasta Selma ezeket a sorokat! Édesanyjának, aki kézimunkázott, apjának, aki mélységesen tisztelte Bellmant, és végül saját magának is, mert a szavak melódiája közvetlenül a lelkébe hatoltak. Nemcsak olvasta, a gyermek apjával együtt hangosan énekelte a verseket, míg a madarak a kertben abbahagyták a trillázást, a rózsák pedig csodálkozva fordították fejüket a ház felé, és némán hallgattak.

Idegen emberek másztak fel a veranda lépcsőin, szégyentelenül bepiszkolták, és még többen jöttek kifelé. Selma összeszorította a száját, míg végül már csak két keskeny vonal látszott belőle. Csakis az apja volt a hibás! Selma maga is megijedt a gondolattól, és gyűlöletét az idegenekre irányította, akik bútorokat hurcoltak el az otthonából. A végrehajtás ingyen lakomát jelent a sírrablóknak, a váltófelvásárlóknak és az olyan rossz alakoknak, mint… Selma pillantása a bejáratra tévedt, ahol édesanyja a nagynénje és a testvére között állt. A gyász szentháromsága.

A kocsi megállt. Selma köszönetet mondott a hosszú utazásért a szomszédnak – aki üdvözlésképp a sapkájához érintette a kezét –, és emelt fővel lépett oda a családjához. A bal lábát kicsit húzta. Néhányan azt mondanák, sántított, de Selma tudta, hogy egyszerűen csak két különböző vérmérséklet rejtőzik benne. Egy gondolat suhant át a fején: ez a ritmus igazából egy szinkópa, amilyen tulajdonképpen az egész élete volt. Lehet így mondani, vagy nem? Nem, igazából nem lehet, válaszolt egy másik hang. Egy finomkodó elbeszélés kicsit elhajlíthatja és kiegészítheti a valóságot, de egy verébből sosem lesz páva. Selma hosszan kifújta a levegőt. Hangtalanul, fegyelmezetten. A fegyelem élete jelszava volt az erős akarat és a szorgalom mellett. A gondolataira is jobban kell ügyelnie. Ezek máris eltűntek az erdőben a széllel együtt, hogy üdvözöljék régi barátaikat.

Két férfi, akik még mindig a földeken viselt agyagos nadrágjukban voltak, két gyerekszéket hozott kifelé, és rápakolták az egyik kocsira. Selma már csak pár lépésre volt az anyjától, és éles hangon felkiáltott. Ezek az ő gyerekkorából való székek voltak. Az öreg ácsmester, Askersby ajándékai, amelyek asztalnak, szánkónak, és a szobában való lovaglásra is alkalmasak voltak. Semmi sem volt, amit az ember ne játszhatott vagy építhetett volna velük. Ez igazából nem történhetett meg…

A székek aljára mindegyik gyereket felfestették; Selma úgy nézett ki, mint egy kék ruhás, csíkos kötényes kis kópé, kopasz fejjel, üres kézzel.

Mikor lesz vége ennek a rémálomnak? Selmának el kellett nyomnia a késztetést, hogy odarohanjon a parasztokhoz, és kitépje a kezükből a székeket.

Az az átkozott pénz. Ezek a haszontalan, nyomtatott, ostoba papírfecnik, amelyek olyan döntően formálják az életünket. Meghatározzák a boldogságunkat és a szenvedésünket. A fennmaradásunkat és a lesüllyedésünket. Ha tehetné, a világ összes pénzét elégetné, és a hamut a földek trágyázására használná fel. Ez a legjobb, amit az ember tehetne. Rátaposna, majd ugrálna rajta, a maradékot szétszórná a levegőben, és odadobná a trolloknak vacsora gyanánt. A mozdulat közben akadt el. Előtte a földön a helyi újságnak, a Nya Wermlands-Tidningennek egy kitépett lapja feküdt, amelyen megakadt a pillantása.

1888. június 4. – Louise Lagerlöf asszony elköltözése miatt értéktárgyainak nagy részét árverésre bocsátja, azaz aranyat […], ezüst asztali neműket […], minden nagyobb háztartásban előforduló háztartási eszközöket […], a szalon berendezését […], gyertyatartókat, pehelyből és lószőrből készült ágyneműjét, egy nagyobb, meglehetősen drága vászonneműt, köztük huszonöt asztalterítőt szalvétákkal és egy kocsit edényekkel […] stb.

Selma egy energikus lépéssel rátaposott a cipősarkával a gonosz hirdetésre, és odament a családjához. Szótlanul megölelte az anyját, és könnyektől nedves arcát beletemette az illatába, amely már gyerekkora óta körbevette őt. Valami mégis megmarad neki az otthonából.

– Selma! – Négy ével fiatalabb húga, Gerda, a kezébe nyomott valamit. Selma érezte a puha anyagot, lenézett, és egy baba arcába bámult. A babát ő maga készítette. A ritka alkalmak egyike, amikor önként vett varrótűt a kezébe. A baba a bábok népes, de átlátható társaságához tartozott, amelyekkel előadásokat tartott, és a testvéreit szórakoztatta. Amikor Selma ötéves volt, meghalt a nagymamája, és a ház egy csapásra elnémult. Úgy tűnt, minden történetet összecsomagoltak, hogy az idős hölgynek kísérőül szolgáljanak. És nem akartak visszajönni. A csend elviselhetetlen volt. A meleg és a biztonság, amelybe a nagymamájuk közvetlenül az ébredés után beburkolta őket, mint egy tarka pokrócba, sírba szállt vele együtt. A számtalan mese, amely a nagyanyjuknak eszébe jutott minden egérlyukról, minden hegycsúcsról, és amellyel az otthont kalandos és kedves hellyé varázsolta, eltűntek az aggodalom fekete gödrében. Selma később ez ellen az üresség ellen használta a bábokat. A szellemek ellen, amelyek ott laktak a padláson, és amelyeket már senki sem tudott elkergetni a varázsszóval, valamint a gyász ellen, amely úgy nyomta le Selmát a kiságyára, mint a fonnyadt avar a füvet.

– Gondoltam, szeretnéd megtartani – Gerda ferde mosollyal nézett rá. – És ez is a tiéd.

Mögötte egy könyvekkel teli kosár állt. Legfelül Hans Christian Andersen mesegyűjteménye feküdt. Igazi kis kincsek; a családok nagy részének alig voltak könyvei, a legtöbb házban csak a Bibliát tartották.

Selma a nyelvébe harapott. A testi fájdalom mindig jól el tudta vonni a figyelmét a belső fájdalomtól.

– Be akarsz menni még egyszer? – kérdezte Gerda.

Selma bólintott.

A testvére kézen fogta, lassan felmentek a veranda lépcsőin, és megálltak a folyosón. Jobbra fordultak a konyhába, majd egyenesen az ebédlőbe, előttük lépcső vezetett a padlásra, balra a szülők szobája volt, amely immár kifosztva állt. Széttépve. Ellopták a lelkét.

– Mindent megpróbáltunk, ugye, tudod? – szólalt meg Gerda.

Selma szeretettel simogatta meg az arcát.

– Bess,{3} kedvesem, persze hogy tudom. Sem a bátyánk, Johan nem volt képes megtartani a birtokot, sem a férjed nem tudta megakadályozni az eladást. Mindenesetre nehezményezem, hogy Johan felvette azt a kölcsönt a házra. Azután meg emigrált. Nem is mehetett volna messzebb, mint Amerikába. De Bess, te és a férjed, nem akartok tényleg ebben a gazdátlan, üres kunyhóban lakni, ugye? A keselyűk már köröznek a kémény felett.

Gerda bólintott, a szeme gyanakvón csillogott. Halkan mondta:

– De néhány démont megfosztottak a hatalmától.

– A varróasztal? – kérdezte Selma mély hangján, amely ma még sötétebben csengett, és az ablakra mutatott, ahol az asztal állt, de Gerda a fejét csóválta. A varróasztal is hozott pár koronát, nem tarthatták meg. Csak a szülők dupla ágya, és a legszükségesebbek, azaz egy asztal székekkel, és két személyre elegendő edény maradhatott a házban. Minden mást el kellett adniuk, hogy kifizethessék az adósságot. Már az apjuk egyenruhái is eltűntek a helyükről. Selma ismeretlen emberek mellett haladt el a szalonban, amely a hálószoba mögött állt. Gyerekként szigorúan tilos volt itt játszaniuk, mert vigyázni kellett az anyjuk értékes fésülködőasztalkájára, és a zongorának sem volt szüksége több hamis hangra. Most mindkettő helyén sötét foltok éktelenkedtek, amelyek szemrehányónak tűntek sötétségükkel. Még Bellman képe is odalett, amely korábban játszi könnyedséggel trónolt a zongora tetején. Apjuk mindig felhívta az új látogatók figyelmét a képre, hogy meséljen az őseiről, akik személyes barátai voltak Bellmannak, és támogatták is őt. Néhány verset és dalt generációkon át továbbadtak a családban, amelyek a nagy dalszerző ajándékai voltak. Selma belépett az ebédlőbe: eltűntek a hintaszékek, a játék asztalka és a másik zongora. Selma rámutatott egy másik foltra a falon.

– Eddig ez az egyetlen derűs folt, mert eltűnt az az ősi, sivár kép a halászokkal és a fáklyákkal. Svédországban nincs olyan ház, ahol nem rontanák a levegőt ezek a visszataszító nyomatok.

Gerda hangosan felnevetett, de elnémult, amikor nyílt a konyhaajtó, és két, durva munkaruhába öltözött férfi egy öreg, fa állóórát cipelt ki rajta. A nővérük a finom orrát dörzsölgette, és egy állig begombolt, sötét kabátos férfi után sietett, aki számokat mormolt maga elé.

– Várjon egy kicsit! – szitkozódott a törékeny Gerda. – Az ördögbe is, vigyázzanak már arra az órára! Még a dédnagymamámé volt!

Nincs idő. Selmának nem volt ideje, ki kellett jutnia a szobán át a konyhába, a ház jó érzésekkel teli részébe. De itt is csak az üresség tátogott rá, mint egy nyílt seb. Hirtelen megállt, és egy horpadt vödörre nézett, amely régebben a pad mellett állt, arra az esetre, ha kigyulladna a tűzhely. Felkapta a vödröt, a melléhez szorította, és felrohant a lépcsőn. A fából készült lépcsőfokok nyikorogtak a léptei alatt. Amikor felért, lelassított. A gyerekszobába menet át kellett haladni egy sötét, ablaktalan kisszobán. Gyerekként Selma meg volt győződve róla, hogy itt kísértetek járnak. Ez a sötét helyiség csak rövid ideig volt elviselhető, és Selma súlyos betegséggel fizetett érte.

Selma kinyitotta az ajtót a kamra másik oldalán, és fénysugarak lopództak a feketeségbe. Világos ösvényeket vágtak a sötétségbe, felkavarták a porszemeket, mintha kis koboldok bokszolnának a levegőben. Selmának hunyorognia kellett az oromfalas szobában. Nem volt semmi, amire leülhetett volna. Valamennyi ágy eltűnt, amelyen a testvéreivel osztozott. Nagy csörömpöléssel földre ejtette a vödröt, és melléje roskadt. Kezével a szívéhez kapott, és megpróbálta ismét lecsillapítani a légzését. Egy-kettő, egy-kettő. Szép lassan – parancsolt magára. Pillantása egy csomóra esett a fában, amely kis ajtóhoz hasonlított. Úgy illett ehhez a szobához, mint tinta a tintatartóhoz. Itt lakott a ház jó szelleme, és karácsonykor mindig kapott egy tálka kását.

– Tomte – suttogta Selma. – Kedves, jó Tomte. Megígérem neked, hogy mindent megteszek azért, hogy az otthonunk visszakapja régi fényét. Mindent!… És nemcsak megígérem, hanem megesküszöm Mårbacka földjére. Visszajövök, és befejezem azt, amit a nagyapám elkezdett. Mårbacka virágozni fog. – Selmából rövid nevetés szakadt ki, amely megnyitotta a szívét. – Már gyerekként is más voltam, legalábbis Mama ezt mesélte. És habár apám családjában jobb külsejű emberek vannak, ebből az ágból korábban is halnak. Tudod, kedves Tomte, hogy mi anyánk révén kerültünk Mårbackába? A Wallrothok vére folyik az ereinkben. És ez a szó gyökereket jelent.{4} Egy öreg lelkész mondta egyszer, hogy a világ összes többi gyökere sem olyan szívós, mint a Wallrötterek gyökerei. Az apám kudarcot vallott, az ő halála után a bátyám is, és most a sógorom. De várj csak, mit fogunk majd mi, mårbackai nők véghez vinni.

Selma határozottan felállt, és az ajtóhoz ment. Már a kilincsen volt a keze, amikor még valami eszébe jutott, és visszament. Az ablak alatt addig rángatta az egyik deszkát, amíg egy rejtekhely vált láthatóvá alatta. Éppen elég nagy egy könyv számára, és volt is ott egy. Selma kivette, ujja hegyével végigsimított a betűkön, amelyek az „Oceola” szavakat formázták, és leporolta a ruhájával. Ez volt az első kő, amelyre később sok további rakódott, melyekből kastélyok és paloták lettek. Ez volt az ok, ami miatt be kell tartania az esküjét.

Azt szeretem a legjobban, amikor magadról mesélsz. Ilyenkor az az érzésem, hogy térdre kell borulnom, és hálát rebegnem neked, mert ki tesz ilyet manapság, hogy ilyen nyíltan beszél a legbensőbb énjéről. Akkor is, ha azt mondod, én hipnotizállak. Ez nem igaz. Nagyon nagy igényem van rá, hogy mások életéről halljak, hogy elmerüljek benne, mivel én soha nem éltem igazán.

– Selma levele, 1894

2. fejezet

VILLAMOSÍTVA

LANDSKRONA, 1893 KARÁCSONYA

Selma félretolt egy halom papírt, és sóhajtva nézett ki az ablakon. Már megint besötétedett. Az utcai lámpák sárgára festették a közvetlen környezetüket, és megvilágították a Landskrona utcáin sorakozó hársfák szélfútta, hó borította ágait. A fény teremtményei megkezdték jól megérdemelt pihenésüket, és Selmának az volt az érzése, hogy számára még csak most kezdődik a nap. Mostanra van ideje arra, aminek már ébredése óta előre örült. Szabályosan erre a pillanatra vágyott, és elátkozta a fáradtságot, amely elnehezítette a szempilláit, és halk hangon az ágyba csalogatta.

Selma öklével az asztalra csapott, és kinyitotta a szemét. A lányiskolában betöltött tanítói állása örömet szerzett neki, de majdnem minden energiáját felemésztette. De valamiből meg kellett élnie, főleg, mivel öt évvel korábban anyja, Louise és nagynénje, Lovisa eltartása is rámaradt, miután először a mårbackai ház berendezését, majd magát a házat is el kellett adniuk. Voltaképpen szerencsésnek mondhatta magát, amiért már korábban megtette az önállóságához vezető első lépéseket. Múlt évben még azt is megengedhették maguknak, hogy kiköltözzenek a régi iskolaépületből. Olyan szűkösen voltak ott, hogy anyja, nagynénje, és a tizenhárom éves cselédlány, Augusta elesni sem tudott volna a két padlásszobában, ha egymás mellett álltak. Most a Storgatanon nemcsak nagyobb lakásuk van, hanem szép kilátás is a parkra és a Sofia Albertina-templomra, ráadásul nem kell egyfolytában belélegezniük az iskola dohos szagát.

Selma hideg keze a nyakára tévedt, lehajtotta a fejét, becsukta a szemét, és megmasszírozta fájó izmait.

– Ha a férfi szereplőkkel kezdeném, jobban a középpontba állíthatnám a tulajdonképpeni dilemmát, de akkor a női alakok háttérbe szorulnak – mormolta halkan maga elé. – Talán a tájképpel kellene kezdenem? Pontosan, hagyom, hogy a helyszín inspiráljon, így a melankolikus hangulatot átvihetem a szereplőkre. De melyik hely legyen az? Maradjak Värmlandban, mint Göstánál, vagy menjek tovább? Amióta eladtuk Mårbackát, valami távolabbra húz.

Valami csikorgott, hangosan, szabályosan, és a hang elkeveredett a kandalló tüzének pattogásával. Anyának megint zsibbad a lába, és a szokásos körútjára indul – gondolta Selma, és örült, hogy egy ajtó van köztük.

Pillantása megint az ablakon túlra vándorolt. Ma nem igazán tudott lendületet venni. Már egy halom novellája volt, melyeket Stockholmban akart megjelentetni Albert Bonnier kiadójánál, de ez nem volt elég. És Bonniernek még fogalma sem volt erről a megtiszteltetésről. Az írásbeli megkeresésére, hogy találkozna-e vele, a szokásos udvarias szóvirágokkal válaszolt. Ha az embereknek nem állnának rendelkezésükre a begyakorolt szófordulatok, nem is tudnák, mit mondjanak. Na, igen, fegyelmezte meg magát Selma, Bonnierre ez nem érvényes, mivel Svédország legrangosabb könyvkiadójának számított, ennek megfelelő hírnévvel és könyvmennyiséggel, így aztán meg kellett válogatnia a szavait.

Selma első műve, a Gösta Berling, amelyet két évvel korábban egy kisebb kiadó jelentetett meg, megnyitott előtte néhány ajtót, de az anyagi siker messze elmaradt a várakozásoktól. Ha ez így folytatódik, élete végéig tanítónő marad. És az új elbeszélésgyűjteménye még messze nem volt teljes. Hiányzott egy kiemelkedő darab, a hab a tortán. Valami nagyszerűt kell kitalálnia.

A polcra nézett, ahol a Gösta Berling két példánya állt. Dióbarna könyvgerinc, amelyen csillogó, aranyozott betűkkel díszelgett a cím és a neve. Némi helyi hírnéven és egy jelentéktelen újsághirdetésen kívül számos levelezőpartnert nyert vele. Hogy ez tényleg nyeremény volt-e, az még kérdéses. Jobban örült volna az anyagi függetlenségnek, hogy egész nap csak írhasson, de az írósághoz vezető út számos buktatóval volt kikövezve. És levelekkel!

{1} Ejtsd: mórbakka

{2} Carl Michael Bellman: Fredmans epistlar No. 32. Esti dal

{3} Selma húga, Gerda Julia Elisabeth Lagerlöf – a „Bess” az Elisabeth becézése (A szerk.)

{4} Rötter = gyökerek (svéd)