Édesanyámnak

Szkutari, Törökország
1855

(A szívbajosok ugorjanak tüstént
az Első fejezethez)

A kikötő fölé magasodó hegyfokon nagy, szögletes építmény áll – egykor a török hadsereg laktanyája, manapság inkább földi pokol. A felfúvódott tetemek – tehenek, lovak, emberek – tengerre ülepedő bűze semmiség ahhoz képest, ami az öles téglafalak közé szorul. A hideg kőpadlón egymást érik a sebesültek, betegek és haldoklók; jobbára fiatal brit katonák, akik közül a legtöbbnek még szalmazsák vagy takaró sem jut. A pokol jószerével néma: lakói oly reményvesztettek, tehetetlenek és gyengék, hogy szinte hangtalanul enyésznek el, ezrével esnek áldozatul az infekciónak, gangrénának és kolerának.

Számtalan eszméletlen társa között fekszik, s velük együtt talán nem éli meg a következő éjszakát, egy alig húsz év körüli fiatalember. Nála is fiatalabb és rémültebb lány kuporog mellette – nem egészen egy éve a hitvese, aki elkísérte erre a rettenetes helyre. A legtöbb katonafeleség is ezt teszi; kicsinyével a karján követi a regimentet, miután a bakák sehogy sem juttathatják haza a zsoldjukat, s ennek híján a férjüktől elválasztott asszonyok éhen vesznének.

Sokuk így is éhezik.

A haldokló mellett térdepelő lány megtestesíti Szkutari minden hátborzongató és hangtalan emberi nyomorúságát: számtalan halált látott, ezért tudja, hogy maga is a halál mezsgyéjén jár; már reménykedni sem mer abban, hogy a benne cseperedő új élet megmaradhat.

A kórteremben valamivel távolabb formátlan szürke ruhát és sapkát viselő nő mossa ki a kéreggé szilárdult gennyet az egyik katona szeméből. Mióta kis csapatuk nemrég ide érkezett Angliából, a mindenre elszánt nővéreknek valahogy sikerült javítaniuk Szkutari szörnyű viszonyain: felmosták a vérmocskos padlót, lefürdették a szurtos testeket, kifőzték a tetveket a takarókból. A katona, akinek elfertőződött a szeme, talán megvakul, mégis a szerencsések közé tartozik, hiszen az ide érkezők kevesebb mint fele hagyja el élve Szkutarit.

– Mostantól akkor se nyúljon a szeméhez, ha ellenállhatatlan késztetést érez rá – figyelmezteti a betegápoló. – Azzal csak újra megfertőzné.

A kórtermek nyolc mérföldes labirintusából újabb nővér bukkan fel: vékony alkatú és arisztokratikus megjelenésű, a kezében lámpással, minthogy közeleg az éj. Ovális arca feltűnően szép, szabályos és békés. Pontban középen elválasztott haja selymes fényű barna szárnyakként terül szét fehér főkötője alatt, amit takarosan megköt az állánál. Lassan halad előre, meg-megáll a szalmazsákoknál, hogy lágyan dallamos hangján megszólítsa a betegeket:

– Levelet kapott az anyjától, Higgins… Ugyan, igazán nincs mit. Evett ma már, O’Reilly? Helyes. Holnapra szerzek önnek egy takarót. Tiszta szivacsot használt, Walters? – Már a nővérnél jár, aki ellátta a szemfertőzés áldozatát. – Jó, most már vonuljon vissza a hálókörletbe. Kezd sötétedni.

Miután a nővér távozik, a Lámpás Hölgy odalép a reszkető lányhoz, aki öntudatlan férje mellett kuporog. Végigméri a katonát, leteszi a lámpást, azzal ő maga is a hideg kőpadlóra telepszik, hogy ölébe vegye a férfi elkékült, csupasz lábfejét, és hogy fürgén dörzsölgetni kezdje, hátha ettől felmelegszik.

– Nem tehetek érte többet – sajnálkozik a lánynak, aki némán és rémülettől elkerekedett szemmel nézi. – Most már menjen, gyermekem. Reggel újra láthatja.

A fájdalmasan sovány feleség szótlanul és esengve mered rá.

A hölgy úgy válaszol, mintha kimondatlan könyörgésére felelne:

– Tudom, hogy szívesebben maradna mellette, gyermekem, de az a szabály, hogy sötétedés után egyetlen nő sem maradhat a kórteremben, és ha nem engedelmeskedünk, a hadsereg visszazavar minket a konyhába, vagy ami még rosszabb, Angliába. – Gyengéd hangját egyetlen pillanatra sem emeli fel; arca lehet bármily vékony, semmi jelét nem adja kimerültségnek, neheztelésnek vagy csalódottságnak. Éterien békés marad akkor is, amikor hozzáteszi: – Ha ez bekövetkezne, ki gondozná ezeket a szerencsétlen párákat napközben? Ezért kell elmennünk, érti?

Abban a hitben, hogy a másik hallja, azt gondolja, talán csak nem fogja fel a szavai értelmét. A gyermeklány nem moccan, még sincs dac a tekintetében, csakis végtelen lemondás.

– Jöjjön. – Gyengéden visszaengedi a haldokló lábát a padlóra, mielőtt kézbe veszi a lámpást, és felegyenesedik. – Jöjjön, elkísérem, és mutatom az utat. – Kezét nyújtja a lánynak, aki egy hosszú pillanat múltán érte nyúl és elfogadja. Talpra segíti. Egy ideig csak állnak kéz a kézben a férfi felett, aki mintha már nem is lenne.

A vértelen ajkak háromszor is megrebbennek, mielőtt a lány váratlan sietséggel megszólal.

– Ez itt az uram – közli tehetetlenül és hasztalanul.

– Tudom, kedvesem, de akkor sem…

– Jóravaló ember – folytatja a lány, mintha meg sem hallaná. – Tupper, úgy híjják. Thomas Tupper. Csak hogy más is tudja rajtam kívű’.

– Hogyne, nem felejtem el – csitítgatja a Lámpás Hölgy, akinek enyhet adó hangjáról Szkutari minden túlélője megemlékezik. – Most már jöjjön, Mrs. Thomas Tupper.

1.

– Miss Meshle – szólt Mrs. Tupper, amint elvette üres tányéromat. – Ha vóna rám e’ kis ideje…

Élemedett korú és denevérsüket házinénim azért is bírta legteljesebb figyelmem, mielőtt még a mondat végére jutott volna, mert ezúttal halk, civilizált hangnemben beszélt ahelyett, hogy teli torokból üvöltött volna, de még inkább, mert éppen süketsége okán csak a legritkább esetben kezdeményezett társalgást. Olyannyira, hogy emlékeim szerint most először tette. Mértéktartó vacsorái (ma este, minthogy megjelent az újhagyma, hagymás hallevest ettünk kenyérpudinggal) jellemzően azzal zárultak, hogy köszönetképpen bólintottam, mielőtt visszavonultam szobám zárt ajtaja mögé, ahol megszabadultam „Miss Meshle” kifinomult álcájától, a karosszékben ülve feltettem lábam a zsámolyra, és teljes kényelembe helyeztem magam.

– Hasznát venném a tanácsának – folytatta Mrs. Tupper, amint fogta a fehér levesestálat és feltette a tűzhelyre, mintha fazék lenne, majd a maradék kenyérpudingot a macska tálja helyett a moslékosvödörbe lapátolta. Azon tűnődve, mi üthetett belé, bólintottam, és egy kézmozdulattal jeleztem, hogy készséggel meghallgatom.

– Inkább üljünk le – javasolta.

Jómagam természetesen már ültem, csak épp az étkezőasztalnál, nem a szerény „társalgóban”, ahogy Mrs. Tupper szobájának átellenes végét nevezte, miután egész tisztes és tiszta háza elfért volna egy kisebb csűrben. Miközben elhelyezkedtem egy másik széken, Mrs. Tupper lekuporodott a lószőrrel kitömött kanapé szélére, és rám szegezte vizenyős, szürke szemét.

– Nem mintha rám tartozna, de azér’ észrevettem, hogy kegyed nem közönséges titkárnő – vágott bele, mintha szükségesnek érezné megmagyarázni, miért avat a bizalmába egy magamfajta ifjoncot. – Az én szemembe’ nagyon nem úgy fest, mint egy hé’köznapi dógozó nő, amikó ho’ utcai kódisnak adja ki magát, ho’ jó családbó’ való úrihölgynek, ho’ meg egyenest irgalmas nővérnek…

Meg sem próbáltam leplezni döbbenetemet; neki aztán végképp nem szabadott volna tudnia erről. Ha a hír Mycroft és Sherlock bátyáim fülébe jut, és rátalálnak titkos East End-i búvóhelyemre, körmömszakadtáig óvott szabadságom veszélybe kerül.

Nem úgy tűnt, mintha Mrs. Tupper felfigyelne nyugtalanságomra.

– Az íszaka sötétjébe’, a lennagyobb télvíz idejín is a nyomorgók pártját fogja – ment tovább –, csak a jó íg tudja, mibű és hogyan. – Felnézett rám, mert eredendően nem nőtt magasra, és a kortól csak még inkább összement. – Jó ember maga, na, Miss Meshle, vagy bármi legyen a neve…

– Enola Holmes – suttogtam önkéntelenül. Szerencsére nem hallhatta meg, és zavartalanul folytatta:

– …s ha má’ ilyen talpraesett teremtés, remé’tem, talán rajtam is segít.

Ő nem egyszer segített rajtam, gondomat viselte a megfázás és láz idején, még azután is, hogy fojtózsinórral az életemre törtek. Valósággal elhalmozott gondoskodásával. Bár csak találgattam, milyen lehet egy átlagos édesanya, Mrs. Tupper, aki reggelenként belém diktálta a véres hurkát, és kimenekített a melankólia örvényeiből, bizonyára közel állt hozzá. Ezek után az volt a legkevesebb, hogy viszonzom a kedvességét.

– Szent isten – kiáltottam fel és hajoltam előre –, csak nincs valami baj?

Kötényzsebébe nyúlt, és előhúzott egy borítékot, amely nyilván az aznapi postával érkezett. Biccentett, és elmutogatta, hogy bátran nyissam fel – mintha én lennék a süket, nem pedig ő.

Halványodni kezdtek az esti fények, ahogy beszüremlettek Mrs. Tupper földszinti ablakán – jogos büszkesége tárgyán, amit külön is megadóztattak –, de így is jól kivehettem a fekete tussal írt, vaskos nyomtatott betűket. Mintha ellenségként tekintett volna a ropogósan kemény papirosra; szinte felkaszabolta fegyverként forgatott tollával és szögletes betűivel. Minden vonása egyik végén furkósra, a másikon tőrre emlékeztetett:

POSTAMADÁR KÉZBESÍTSE TÜSTÉNT A TYÚKESZŰ ÜZENETÉT, KÜLÖNBEN MEGBÁNJA, HOGY VALAHA ELHAGYTA SZKUTARIT

Szkutarit? Miután kétszer is elolvastam az üzenetet, ugyanúgy nem találtam értelmet ebben, mint a fenyegetés többi részében. Az tűnhetett bármily rémisztőnek, valójában sokkal aggasztóbbnak találtam pengeéles betűit.

– Felismeri a kézírást? – akartam tudni.

– He? – Mrs. Tupper füléhez emelte hallótölcsérjét.

Ebbe ordítottam bele:

– Felismeri a kezet? – Előre sejtettem a választ, hiszen, ha a névtelen zsaroló tartott volna attól, hogy a betűi elárulják, nyilván kísérletet tesz a leplezésükre; mondjuk, újságkivágásokból ollózza össze az üzenetet, ahogyan a filléres rémregényekben szokás.

– He? Milyen rezet?

Az ördögbe, milyen jó lenne, ha ilyenkor csak úgy lefirkanthatnám neki a mondandóm. Nagy kár, hogy Mrs. Tupper, miként az alacsonyabb néposztályok legtöbb tagja, csak lassan és nagy nehézségek árán tudja kisilabizálni a betűket.

– Az írást! – próbálkoztam újra.

– Sose láttam. Pedig há’ csak emlékeznék, amilyen ágas-bogas, nem igaz? – Lázas gesztikulálással fejezte ki rémületét és értetlenségét. – Talán összekevertek valakivel.

– Talán. – Nem mintha a Tupper oly gyakori név lenne. Én sem ismertem másikat. Persze Mrs. Tupper a néhai férje nevét viselte, akinek Londonban is élhettek rokonai. – Mr. Tuppernek volt családja?

– He? – Szorította füléhez a réztölcsért.

Beleordítottam:

– Mr. Tupper!

– Meghót Szkutariban. – Mrs. Tupper borzongva átkarolta magát, mintha hideg lenne, pedig május lévén esténként is kellemes maradt az idő. – Megvan harmincöt éve, mégse felejtem azt a pocsék helyet. Aká’ a pokolban.

Hátradőltem a kényelmetlen széken, míg tudatlanságomért korholtam magam. Szkutari, hát persze. A britek törökországi főhadiszállása a krími háborúban.

– Mr. Tupper a hadseregben szolgált? – tudakoltam.

– He?

Megkímélendő a nyájas olvasót a részletektől, álljon itt a maga egyszerűségében a történet, amelyet hosszú órák alatt sajtoltam ki házinénimből, és amely természetesen közel sem olyan egyszerű, mint amilyen összevissza és zavaros, hiszen a krími háború az emberi ostobaság talán legkirívóbb példája: két valószínűtlen szövetséges, Anglia és a napóleoni Franciaország egyesítette erőit egy még valószínűtlenebb harmadikkal, a pogány Törökországgal, hogy hadat viseljen egy halódó gigász, az oszmán Oroszország ellen. „Nem dolguk a felelet, se kérdezni, hogy minek, dolguk: ott halni meg”{1} – e szellemben masíroztak a halálraítéltek, bele egyenest a pergőtűzbe, hogy elfoglalják a Fekete-tenger istentől elhagyott félszigetét, a Krímet, ahol pókméretű tetvek, nagy, zsíros ugróbolhák és akkora patkányok tenyésztek, hogy a terrierek szűkölve menekültek előlük.

Ezzel együtt Mr. Tupper (Mrs. Tupper saját elmondása szerint) nem katonaként, hanem vállalkozó szellemű üzletemberként utazott a Krímbe, hogy ellássa a katonákat mindazzal, amivel saját enyveskezű hadtáptisztjeik megrövidítették őket. Ő csupán megragadta a kínálkozó lehetőséget, és felkerekedett, az útra pedig természetesen a hitvesét is magával vitte. Mindketten a felnőttkor hajnalán jártak, és látták a tisztfeleségeket, akik szekérderéknyi ezüst- és vászonneművel, szolgák hadával kísérték férjüket, mintha nem is háborúzni, hanem piknikezni indulnának. A több ezer asszony akkor még nem is sejtette, hogy – miként egyéb rendű s rangú társaik, a markotányosnőktől az irgalmasrendi nővérekig – többségük éppúgy oda fog veszni, mint a férfiak.

Csak nem csatában, hanem kórságban.

– Krími láz, így hítták – tudtam meg Mrs. Tuppertől. – Thomas nem is tudott magáról, csak dő’t a vér a fülébő’, a szemébő’, a szájábó’ meg a orrábó’. Próbá’tam rajt’ segíteni, me’fizettem néhány helybéli kódist, hogy tegyék fel egy szekérre, ú’ vittem el abba a nagy kórházba, Szkutariba. – Megcsóválta a fejét, ahogy visszaemlékezett tulajdon ártatlanságára. – Aszittem, az ottani doktorok és nővérek majd helyrepofozzák. Azt beszé’ték, a nővérek egyenest Angliábó’ jöttek.

Igen ám, de mint kiderült, beosztották őket a katonaorvosok alá, akik nem szívelték, hogy beleártják magukat a férfiak dolgába, vagy ami még rosszabb, tönkreteszik nekik a jó kis háborúskodást, ahogy ott pipiskednek a közönséges katonák körül, és nem átallnak gondoskodni róluk. A hadsereg épp ezért mindent megtiltott a bosszantó asszonynépnek – például az illendőség okán éjjelente nem maradhattak a kórtermekben.

Reggelente azután nekik kellett kicipelniük azokat, akik az előző napi látogatásuk óta meghaltak.

Beleértve Mr. Tuppert.

– Kicsit ráncba szedtem, bevarrtam a takarójába, azt’ betették őt is ugyanabba a sírba, ahová a harminc másikat, aki akkó éjjel szenvedett ki – mesélte Mrs. Tupper, mielőtt hozzátette, hogy mindeközben kámforrá vált mindene: a férje árui, sátrai, teherhordói és a többi; mindent elvittek a fosztogatók. Miután nem juthatott haza Angliába, a Szkutarinak nevezett pokol legalsó bugyrában találta magát. A barakkok és kórtermek alatt pincék egész útvesztője húzódott; itt talált menedékre a többi özveggyel, elárvult gyermekkel, a családja által hátrahagyott, megnyomorodott és kivénhedt földművessel, minden rendű és rangú koldussal, akik közé immár őt magát is sorolták.

– Magam se vótam a legjobb bőrbe’.

Ahelyett, hogy részletezte volna az érdekes kijelentést, Mrs. Tupper felállt, hogy gyújtson néhány gyertyát. Ha már talpra vergődött (nem kis dolog az ő korában – egek, ötvennél is idősebb lehetett!), felnyitotta a kredencén álló faragott fadobozt, amelyet gyakran megfigyeltem. A dobozból egy megfakult fotó került elő.

– Ezt a menyegzőnk napján készítették Mr. Tupperrő’ és rólam – árulta el, míg megcsodáltam a két merev pózba állított fiatalt, akik a század közepének képtelen öltözékét viselték: a vőlegény hajócsavarnyi csokornyakkendőt, arája abroncsokra ültetett és felfordított gyümölcsöskosárra emlékeztető rokolyát. Házinénim teljesen belerévedt a múltba; mintha még a zsaroló levélről is elfeledkezett volna, ami miatt egyáltalán a bizalmába avatott.

Vissza kellett terelnem a tustintával írt fenyegetéshez, ezért beleordítottam hallótölcsérjébe:

– Mit kellene megüzennie? És kinek?

– Nem t’om! – Visszaült a helyére, és átölelte magát vézna karjaival. – Azóta ezen rágom magam, de nem t’om! Akkó vesztettem el a kicsikémet, talán elfeledkeztem valamirű’.

Különös, szinte tengeribetegségre emlékeztető szédület fogott el és fojtotta belém a szót. Egyszerűen nem fért a fejembe… Drága öreg házinénim, aki egész álló nap ökörfarkat főz, és párnahuzatokat foldoz, egykor elutazott arra a barbár földre, elveszítette a férjét, azután ő sem volt „a legjobb bőrbe’…”

Mrs. Tupper milliónyi kimondatlan kérdést olvashatott le az arcomról.

– Ha’va született – magyarázta –, nem is csuda, hisz’ alig ettem, rongyokba jártam, és a barlang hideg kövin aludtam, má’ amíg arra nem riadtam, hogy a patkány rágcsá’ja az ujjam végit. – Miközben görcsösen tovább ölelte magát, hajlott testével előre-hátra ingázott. – Mondom, maga vót a fődi pokol. Sokan meg’áborodtak. Valaki fogta a kicsikémet, és bevetette a tengerbe. Tudtam, hogy nemsoká megyek utána, de abba a nagy fájdalomba’ má’ ez se érdekelt.

– Hogyan sikerült mégis kijutnia? – suttogtam.

Ezúttal nem kellett beleüvöltenem a tölcsérjébe, enélkül is értette a kérdésem – ha nem az ajkamról, akkor az arcomról olvasta le.

– Annak az angol nővérnek hála – felelte. – Fura, má’ évek óta nem gondótam rá, pedig nagyon híres vót akkoriban, a katonák csak úgy hítták, a Lámpás Hölgy. Százukró’ gondoskodott nap mint nap, de mintha az anyjuk lenne. Kész csuda, hogy maradt rá ideje, hogy rajtam is segítsen. – Mrs. Tupper vizenyős tekintetével már nem is rám meredt, hanem a távoli múltba. – Tán hírit vette, hogy én nem… – Házinénim pergamenszerű arca egészen kipirult. – Nem vetemedek olyasmikre, na, érti, mint más asszonyok, akik bármit megtettek vóna egy falat ételér’ vagy pár pennyér’, nem is hibáztattam őket ezér’, csak engem nem vitt rá a lélek… na, talán ezért szánt meg. Bárhogy legyen, egy nap eljött értem az egyik nyomorék fiú, akit maga mellé vett. Fenn lakott az egyik toronyban, annyi erőm is alig maradt, hogy megmásszam a lépcsőjét. Lehettek vagy százan odafent, franciáú’ meg még ki tudja, milyen nyelveken hablatyoltak, jöttek-mentek a nagy mosdótálakka’, gyolcsokka’, citromokka’, tinktúrákka’, jódda’, kötött kardigánokka’, arcmaszkokka’, meg a jó ég tudja, mi mindenne’, egísz raktára vót neki odafent…

– Hogy is hívták? – Próbáltam visszaemlékezni, mert én is hallottam erről a kivételes angol hölgyről, de meg kell vallanom, nem sok mindent tudtam a krími háborúval kapcsolatban, minthogy egész műveltségem apám könyvtárán, Szókratészen, Platónon, Arisztotelészen és társain alapul.