ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Audrey Niffenegger: The Time Traveller’s Wife

(MacAdam/Cage Publishing, San Francisco, CA)

Copyright © Audrey Niffenegger, 2003

Hungarian translation © Gálvölgyi Judit, 2004

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 293 794 6

Felelős kiadó: Dian Viktória

Szerkesztette: Gáll Attila

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Borítóterv: Weiler Péter

Borítókép: Shane Kato – StylePix

Tördelés: Jeges Erzsi

ELIZABETH HILLMAN TAMANDLNAK

1915. május 20.–1986. december 18.

NORBERT CHARLES TAMANDLNAK

1915. február 11.–1957. május 23.

Az óramutató a bankárunk, az adószedőnk,
a rendőrfelügyelőnk;

a belső idő a feleségünk.

(J. B. Priestley: Ember és idő)

Derek Walcott

SZERELEM SZERELEM UTÁN

Eljön az idő,

amikor majd ujjongva

ünnepled érkező önmagad

saját ajtódnál, saját tükrödben,

s mindkettőtök egymásra mosolyog,

s azt mondja, ülj ide. Egyél.

Újra megszereted az idegent, aki magad voltál.

Adj bort. Adj kenyeret. Add vissza szívedet

önmagának, az idegennek, aki szeretett

egész életedben, akire fütyültél

egy másikért, aki kívülről ismer.

Vedd le polcodról a szerelmes leveleket,

a fényképeket, a csüggedt cédulákat,

hámozd ki önnön képed a tükörből.

Ülj le. Gyönyörködj életedben.

ELŐHANG

CLARE: Nehéz, amikor az ember itt marad. Várok Henryre, és nem tudom, hol van, nem tudom, hogy van. Nehéz annak, aki marad.

Elfoglalom magam. Úgy gyorsabban telik az idő.

Egyedül fekszem le, egyedül ébredek. Sétálok. Addig dolgozom, amíg elfáradok. Nézem, hogyan játszik a szél a szeméttel, amely egész télen a hó alatt lapult. Minden egyszerűnek látszik, amíg az ember el nem tűnődik rajta. Miért fokozza a szerelmet a távollét?

Réges-régen a férfiak tengerre szálltak, és az asszonyok vártak rájuk, a víz partján álltak, lesték a parányi hajót a láthatáron. Most én várok Henryre. Nem a maga akaratából tűnik el, és minden előzetes figyelmeztetés nélkül. Várok rá. A várakozás minden perce egy évnek, egy örökkévalóságnak tetszik. Minden perc olyan lassú és áttetsző, mint az üveg. Minden percben megannyi végtelen mozdulat várakozik. Miért ment oda, ahová nem követhetem?

HENRY: Milyen érzés? Milyen érzés?

Néha olyan, mintha az ember figyelme csak egy pillanatra kalandozott volna el. Aztán az ember összerezzen, és rájön, hogy a kezében tartott könyv, a piros kockás, fehér gombos pamuting, a kedvenc fekete farmerja meg a sarkán már majdnem lyukas barna zokni, a nappali, az éppen fütyülni készülő teáskanna a konyhában: mindez eltűnt. Az ember ott áll meztelenül, bokáig a jeges vízben, egy árokban, holmi ismeretlen vidéki út mellett. Az ember vár egy percig, hátha mégis visszaugrik a könyvéhez, a lakásába et cetera. Mintegy ötpercnyi káromkodás, vacogás után, reménykedve, hogy hamarosan eltűnik innen, az ember elindul valamilyen irányba, és idővel elér egy tanyaházhoz, ahol vagy lop, vagy magyarázkodik. A lopásnak néha sitt a vége, ám a magyarázkodás hosszadalmasabb, sok időt vesz fel, és mindenképpen hazudni kell, és néha annak is csak az a vége, hogy az embert börtönbe hurcolják, hát minek.

Néha az ember úgy érzi, mintha túlságosan gyorsan állt volna fel, még akkor is, ha ágyban fekszik, félálomban. Vér tolul a fejébe, szédül, úgy érzi, mintha zuhanna. Keze-lába remeg, aztán már nem is érzi őket. És megint máshol találja magát. Csak egy pillanat az egész, az embernek annyi ideje van csak, hogy megpróbáljon megkapaszkodni vagy csapkodni (miközben kárt tesz magában vagy valami értékes tárgyban), és máris ott siklik az Ohio állambeli Athens Motel 6 szállójának erdőzöld szőnyeggel borított előcsarnokában, 1981. augusztus 6-án hajnali 4.16-kor, és beveri a fejét valakinek az ajtajába, mire az illető, bizonyos Ms. Tina Schulman Philadelphiából ajtót nyit, és sikoltozni kezd, mert egy meztelen, az utazástól szinte füstölgő hátú férfi fekszik eszméletlenül a lába előtt. Agyrázkódással tér magához a megyei kórházban, ahol rendőr ül az ajtaja előtt, és egy recsegő táskarádión a philadelphiai focicsapat meccsét hallgatja. Szerencsére ismét elveszti az eszméletét, és csak jó pár óra múlva ébred újra fel a saját ágyában, amint a felesége igen-igen aggódva hajol fölé.

Az ember néha elragadtatott örömet érez. Minden nagyszerű, minden ragyog, aztán egyszerre csak hányinger fogja el, és már ott sincs. Lehány valami kertvárosi muskátlit vagy az apja teniszcipőjét vagy a saját fürdőszobája kövét három nappal korábban vagy a fajárdát az Illinois állambeli Oak Parkban úgy 1903 táján vagy egy teniszpályát egy szép őszi napon az 1950-es években vagy a tulajdon meztelen lábát a legkülönbözőbb időpontokban és helyeken.

Milyen érzés?

Pontosan olyan, mint azokban az álmokban, amikor az ember egyszerre csak rájön, hogy vizsgáznia kell valamiből, amiből nem készült, ráadásul teljesen meztelen. És a tárcáját is otthon hagyta.

Amikor ott kinn vagyok, az időben, kifordulok magamból, önmagam elszánt változata vagyok. Tolvajjá válok, csavargóvá, menekülő, bujkáló állattá. Öregasszonyokat rémisztgetek, gyerekeket ejtek ámulatba. Trükk vagyok, elsőrendű illúzió, teljesen hihetetlen, hogy létezem.

Milyen logikája lehet mindennek a jövés-menésnek, ennek a diszlokációnak? Van-e mód rá, hogy egy helyben maradjak, hogy a jelenben létezzem minden sejtemmel? Nem tudom. Vannak jelzések; mint minden betegségnél, vannak sémák, lehetőségek. Kimerültség, hangos zaj, stressz, hirtelen felállás, felvillanó fény – mindezek előidézhetnek egy rohamot. De: megesik, hogy a vasárnapi Timest olvasom, a kezemben kávé, Clare mellettem szunyókál az ágyon, és egyszerre csak 1976-ban vagyok, és nézem tizenhárom éves önmagamat, amint a nagyszüleimnél füvet nyírok. Némelyik roham csak percekig tart; mintha olyan autórádiót hallgatna az ember, amelyik nehezen marad meg egy-egy állomáson. Tömegben találom magam, valamiféle hallgatóság vagy csürhe közepén. De éppen ilyen gyakran vagyok egyedül, egy mezőn, házban, autóban, tengerparton, egy általános iskolában az éjszaka közepén. Attól félek, hogy egyszer egy börtöncellában találom magam, vagy emberekkel teli felvonóban, vagy egy autópálya közepén. A semmiből bukkanok elő, meztelenül. Hogyan magyarázzam meg? Sosem voltam képes magammal vinni semmit. Se ruhanemű, se pénz, se igazolvány. Az idő nagy részében ruhaneműt próbálok szerezni, és bujkálok. Szerencsére nem vagyok szemüveges.

Eléggé ironikus ez az egész. Minden, amit szeretek, az otthon örömei közé tartozik: a karosszék nyugalma, az otthon ülő életmód egyszerű izgalmai. Csupa szerény örömre vágyom. Egy krimi este az ágyban, Clare hosszú, vörösarany hajának illata, amikor még vizes mosás után, egy levelezőlap egy vakációzó baráttól, a kávéban feloldódó tejszín, a bőr lágysága Clare keble alatt, a kipakolásra váró fűszeres zacskók szimmetriája a konyhai pulton. Szeretek bóklászni a polcok között a könyvtárban, miután a vendégek hazamentek, megérinteni a kötetek gerincét. Az ezek utáni vágy hasít belém, amikor elszakít tőlük az Idő szeszélye.

És Clare, mindig Clare. Clare reggel, álmosan, gyűrött arccal. Clare, amint belemerül a karja a papírkészítő dézsába, kiemeli a mintát és rázogatja, hogy a rostok egybeálljanak. Clare, amikor olvas, haja a szék támlája mögött, Clare, amikor krémet masszíroz érdes kezébe lefekvés előtt. Clare halk hangja a fülemben.

Utálok ott lenni, ahol ő nincs, amikor ő nincs. Mégis mindig elmegyek, és ő nem képes utánam jönni.

I. AZ IDŐN KÍVÜLI EMBER

Ó nem azért, mert van boldogság,

Hisz az mint közeli veszteség elsietett előnye.

Hanem mert ittlétünk oly sokat jelent,

s mert a múló világnak s minden létezőnek

szüksége van ránk, ránk, kik a múlónál mulandóbbak vagyunk.

…jaj, mit vihetünk át

magunkkal abba a másik világba;

látást s belátást, mit oly soká tanultunk,

nem lehet, és semmi olyat, ami történt. Semmit.

A fájdalmat – igen – s súlyosságát a létnek,

lassan tanult szerelmet, s a sok kimondhatatlant.

Részlet Rainer Maria Rilke: A kilencedik duinói elégia

című művéből✶

✶Pintér Gábor György és Pintérné Léderer Vera fordítása

ELSŐ TALÁLKOZÁS, EGY

1991. október 26., szombat

(Henry 28, Clare 20 éves)

CLARE: A könyvtár hűvös és szőnyegtisztító-szagú, bár én mindenütt csak márványt látok. Aláírom a látogatók könyvét: Clare Abshire, 11.15 91.10.26. Különleges gyűjtemények. Még sosem jártam a Newberry Könyvtárban, és most, hogy túljutottam a sötét, fenyegető bejáraton, izgatott vagyok. A könyvtár olyan érzésekkel tölt el, mintha karácsony délelőttje lenne, s engem egy gyönyörű könyvekkel teli nagy láda várna. A felvonó félhomályos, szinte hangtalan. Megállok a harmadikon, kitöltöm az olvasójegyet igénylő lapot, aztán felmegyek a Különleges gyűjteményekhez. A csizmám sarka kopog a fapadlón. A terem csendes és zsúfolt, tele van nehéz, vaskos, könyvekkel megrakott asztalokkal, körülöttük olvasók. Chicagói őszi délelőtti fény árad be a magas ablakokon. Odamegyek a pulthoz, elveszek néhány könyvigénylő cédulát. Dolgozatot írok a művészettörténeti szemináriumra. A kutatási témám a Kelmscott Press Chaucer-kiadása. Megkeresem a könyvet, aztán kitöltöm az igénylőlapot. De a Kelmscottnál alkalmazott papírgyártási módszerekről is szeretnék olvasni. A katalógus zavaros. Visszamegyek a pulthoz segítségért. Amint az ott álló nőnek magyarázom, hogy mit keresek, ő a vállam fölött rápillant valakire, aki épp mögöttem megy el.

– Talán Mr. DeTamble tud segíteni önnek – mondja. Megfordulok, felkészülve, hogy ismét belekezdjek, és szemközt találom magam Henryvel.

Nem tudok megszólalni. Ez itt Henry, nyugodt, fel van öltözve, fiatalabb, mint amilyennek valaha is láttam. Henry a Newberry Könyvtárban dolgozik, és itt áll előttem, a jelenben. Itt és most. Ujjongok magamban. Henry türelmesen néz rám, bizonytalanul, de udvariasan.

– Tudok segíteni valamiben? – kérdezi.

– Henry! – alig tudom megállni, hogy a nyakába ugorjak. Nyilvánvaló, hogy soha életében nem látott még.

– Találkoztunk már? Sajnálom, de én nem… – Henry körülnéz, attól tart, hogy az olvasók, a munkatársak észrevesznek minket, kutat az emlékezetében, és rájön, hogy valamelyik jövőbeli énje találkozott ezzel a sugárzóan boldog lánnyal, aki itt áll előtte. Amikor utoljára láttam Henryt, a lábujjamat szopogatta a Réten.

Magyarázkodni próbálok.

– Clare Abshire vagyok. Ismertelek kislánykoromban… – Zavarban vagyok. Mert szerelmes vagyok az előttem álló férfiba, aki egyáltalán nem emlékszik rám. Számára minden a jövőben van. A legszívesebben nevetnék, annyira bizarr ez az egész. Elárasztanak a Henryvel töltött évek emlékei, miközben ő zavartan és félősen néz rám. Henry az apám régi halásznadrágjában, amint türelmesen gyakorolja velem a szorzótáblát, a francia igéket, a fővárosokat; Henry, amint nevet a különös kaján, amelyet hétéves énem vitt ki a Rétre; Henry szmokingban, amint remegő kézzel gombolja ki az inggombjait a tizennyolcadik születésnapomon. Itt! Most! – Gyere, igyunk meg egy kávét, vagy vacsorázzunk együtt, mit tudom én… – Igent kell mondania, ennek a Henrynek, aki szeret engem a múltban meg a jövőben, most is szeretnie kell engem egy másik idő halvány visszhangjaként. Nagy megkönnyebbülésemre igent mond. Megbeszéljük, hogy este találkozunk egy közeli thai étteremben, közben a pult mögött a nő elképedve bámul ránk, én pedig távozom, feledve Kelmscottot és Chaucert, szinte libegve futok le a lépcsőn, át az előcsarnokon, ki az októberi chicagói napsütésbe, futok a parkon át, kiskutyákat és mókusokat késztetve menekülésre, örvendezve és ujjongva.

HENRY: Közönséges októberi nap, napfényes, kissé csípős. Apró, ablaktalan, szabályozott páratartalmú szobácskában ülök a munkahelyem, a Newberry negyedik emeletén, egy a közelmúltban adományozott márványpapír-gyűjteményt katalogizálok. A papírok gyönyörűek, ám a katalogizálás egyhangú, unom, és sajnálom magamat. Öregnek érzem magam, amilyennek egy huszonnyolc éves férfi érezheti magát, miután fél éjjel fenn volt, méregdrága vodkát iszogatott, és sikertelenül próbálta visszahízelegni magát Ingrid Carmichel kegyeibe. Egész este veszekedtünk, de most már arra sem tudok visszaemlékezni, hogy min. Lüktet a fejem. Kávéra van szükségem. A márványpapírokat az ellenőrzött káosz állapotában hagyva, átvágok az irodán, elhaladok a recepciós pult előtt az olvasóteremben. Isabelle hangja állít meg: „Talán Mr. DeTamble tud segíteni önnek”, amit úgy ért, hogy „Henry, te csalafinta, hová próbálsz meglógni?” És ez a döbbenetesen gyönyörű, borostyánhajú, magas, karcsú lány megfordul, és úgy néz rám, mintha én lennék a mindene. A gyomrom összeszorul. Szemlátomást ismer engem, és én nem ismerem őt. Isten tudja csak, mit mondtam, tettem vagy ígértem ennek a ragyogó teremtésnek, ezért kénytelen vagyok előszedni legelőzékenyebb stílusomat.

– Segíthetek valamiben?

Annyira magabiztosan ejti ki a „Henry”-t, hogy teljesen meggyőz arról, hogy az idő valamely pontján valami csodálatos dolognak kellett történnie kettőnk között. Ez csak még elviselhetetlenebbé teszi azt, hogy nem tudok róla semmit, még a nevét sem.

– Találkoztunk már? – kérdezem, Isabelle tekintete pedig azt mondja, Te seggfej.

De a lány azt mondja:

– Clare Abshire vagyok. Ismertelek kislánykoromban – és meghív vacsorázni. Döbbenten igent mondok. Sugárzó mosollyal néz rám, pedig borostás vagyok, másnapos, egyszóval nem a legjobb formámban. Még ma este találkozunk a Beau Thai vendéglőben, és miután estére bebiztosított magának, Clare kilibben az olvasóteremből. Amint kábultan állok a liftben, rájövök, hogy a jövőm lottófőnyereménye rám talált itt a jelenben, és nevetni kezdek. Átvágok az előcsarnokon, és amint leszaladok a lépcsőn az utcára, látom Clare-t átfutni a Washington Square-en, ugrándozva és ujjongva, és majdnem elsírom magam, nem tudom, miért.

Aznap este:

HENRY: Délután 6-kor hazarohanok, megkísérlem vonzóvá varázsolni magam. Mostanában egy parányi, de eszelősen drága stúdiólakásban lakom a North Dearbornon; állandóan beverem valamelyik testrészemet az összevissza falakba, fogasokba és bútorokba. Első lépés: kinyitni tizenhét zárat a lakásajtón, berontani a nappali-és-egyben-hálószobámba és levetkőzni. Második lépés: zuhanyozás és borotválkozás. Harmadik lépés: reménytelenül a szekrényem mélyére meredni, és megállapítani, hogy egyetlen tiszta ruhadarabom sincs. Felfedezek egy fehér inget még száraz mosózsákjában. Elhatározom, hogy a fekete öltönyt veszem fel szárnyas orrú cipővel, világoskék nyakkendővel. Negyedik lépés: mindezek után rájövök, hogy úgy festek, mint valami FBI-ügynök. Ötödik lépés: körülnézek, és megállapítom, hogy a lakás kész disznóól. Elhatározom, hogy Clare-t nem hozom fel ma este a lakásomra, amennyiben ez lehetséges. Hatodik lépés: megnézem magam a földig érő fürdőszobatükörben, és egy szögletes, rémült tekintetű, 185 centi magas, tízéves Egon Schiele-hasonmást látok, tiszta ingben, temetésrendező-öltönyben. Töprengeni kezdek, vajon milyen öltözékekben látott engem ez a lány, hiszen nyilvánvaló, hogy nem a saját ruháimban érkeztem a jövőmből a múltjába. Azt mondta, kislány volt? Megválaszolhatatlan dolgok serege fut át a fejemen. Abbahagyom, és egy percig mélyeket lélegzem. Oké. Felkapom a tárcámat meg a kulcsaimat, és már ott sem vagyok: bezárom a harminchét zárat, lemegyek a rozoga kis liften, rózsát veszek Clare-nek az előcsarnokban lévő boltban, rekordidő alatt teszem meg a kétsaroknyi utat az étteremig, mégis kések öt percet. Clare már ott ül az egyik bokszban, és szemlátomást megkönnyebbül, amikor megpillant. Úgy integet nekem, mint egy vezérszurkoló.

– Helló – mondom. Clare borszínű bársonyruhát és gyöngyöket visel. Olyan, mint egy John Graham-féle Botticelli: nagy, szürke szem, hosszú orr, parányi, finom száj, akár egy gésáé. Hosszú, vörös haja beborítja a vállát, a háta közepéig ér. Olyan fehér a bőre, hogy viasznak tetszik a gyertyafényben. A kezébe nyomom a rózsát. – Tessék.

– Köszönöm – mondja meglepő örömmel. Rám néz, és látja, hogy a reakciója zavarba hozott. – Még sosem hoztál nekem virágot.

Beülök vele szemben a bokszba. Izgatott vagyok. Ez a lány ismer engem; nem jövendőbeli ámokfutásaim holmi múló ismeretsége. Jön a pincérnő, étlapokkal.

– Mesélj – kérem.

– Miről?

– Mindenről. Úgy értem, nem tudom, miért nem ismerlek. Rettenetesen sajnálom, de…

– Jaj, nem kell. Vagyis, én tudom… miért van ez így. – Clare lehalkítja a hangját. – Mert számodra mindebből nem történt meg még semmi, de számomra, nos, én már régóta ismerlek.

– Milyen régóta?

– Vagy tizennégy éve. Először hatéves koromban láttalak.

– Jézusom. Gyakran találkoztál velem? Vagy csak néhányszor?

– Amikor utoljára találkoztunk, azt mondtad, hozzam ezt magammal a vacsorára, amikor a legközelebb találkozunk – Clare világoskék gyermeknaplót mutat –, hát tessék – átadja nekem –, a tiéd lehet. – Kinyitom a naplót ott, ahol egy darabka újságpapír van beletéve. Azon az oldalon, amelynek jobb felső sarkában két cockerspániel-kölyök hancúrozik, dátumok sorakoznak. 1977. szeptember 23-ával kezdődik, és tizenhat kis kék, kölyökkutyás oldallal később, 1989. május 24-ével ér véget. Számolok. 152 dátum van bejegyezve egy hatéves gyermek nagybetűs írásával, golyóstollal.

– Te állítottad össze ezt a listát? Pontos?

– Tulajdonképpen te diktáltad le nekem. Azt mondtad pár évvel ezelőtt, hogy erről a listáról tanultad meg a dátumokat. Szóval nem tudom, hogy mindez így történt-e; úgy értem, olyan mint egy Möbius-szalag. De pontos. Ezen dátumok alapján mentem le a Rétre, hogy találkozzam veled. – Újra jön a pincérnő, rendelünk: nekem Tom-kha-kait, Clare-nek Gang-musszamant. Egy pincér teát hoz, mindkettőnknek töltök.

– Mi az a Rét? – Szinte szétrobbanok az izgalomtól. Sosem találkoztam még senkivel a jövőmből, pláne nem egy Botticellivel, aki már 152-szer találkozott velem.

– A Rét a szüleim birtokán van Michiganben. Az egyik felén erdő van, a másikon a ház. Nagyjából a közepén van egy mintegy ötméteres átmérőjű tisztás, rajta egy nagy szikla, és ha az ember a tisztáson van, a házból nem láthatja senki, mert ott a talaj megemelkedik, aztán besüpped. Ott szoktam játszani, mert egyedül lehettem, és azt hittem, senki sem tudja, hogy ott vagyok. Egy szép napon, amikor elsős voltam, hazamentem az iskolából, kimentem a tisztásra, és ott voltál te.

– Anyaszült meztelenül, és valószínűleg hánytam is.

– Egészen higgadtnak látszottál. Emlékszem, hogy tudtad a nevemet, és meglehetősen látványosan tűntél el. Visszatekintve, nyilvánvaló, hogy jártál már ott korábban. Azt hiszem, számodra 1981-ben volt az első alkalom; tízéves voltam. Egyre azt hajtogattad, „Jaj, istenem!”, és csak bámultál rám. Meglehetősen ki voltál borulva a meztelenséged miatt, pedig én addigra már egészen természetesnek vettem, hogy megjelenik ez az öreg, pucér pasas a jövőből, és ruhát kér. – Clare mosolyog. – Meg ennivalót.

– Mi olyan mulatságos?

– Eléggé borzasztó kajákat készítettem neked az évek során. Mogyoróvajas-szardellás szendvicset. Pástétomos-céklás kétszersültet. Azt hiszem, részben kíváncsi voltam, van-e olyasmi, amit nem eszel meg, részben imponálni akartam fantasztikus konyhaművészetemmel.

– Mennyi idős voltam?

– Azt hiszem, amikor a legidősebbnek láttalak, negyven-egynéhány voltál. A legfiatalabb korodban nem vagyok biztos; úgy harminc körül lehettél. Most hány éves vagy?

– Huszonnyolc.

– Most nagyon fiatalnak látlak. Az utóbbi években többnyire a negyvenes éveid elején jártál, és úgy tetszett, eléggé kemény életed lehet… Nehéz eldönteni. Amikor az ember kicsi, minden felnőtt nagynak és öregnek látszik.

– És mit csináltunk? A Réten. Elég sokat voltunk ott.

Clare mosolyog.

– Sok mindent. Attól függött, hány éves voltam, és milyen volt az idő. Sokszor segítettél a házi feladatomat elkészíteni. Játszottunk. Többnyire csak beszélgettünk, mindenféléről. Amikor igazán kicsi voltam, angyalnak gondoltalak; rengeteget faggattalak Istenről. Tinikoromban rá akartalak venni, hogy feküdj le velem, amit sosem tettél, ami persze még elszántabbá tett engem. Azt hiszem, attól féltél, hogy szexuálisan valamiképpen elrontasz. Bizonyos szempontokból igencsak atyaian viselkedtél.

– Ó. Ez valószínűleg jó hír, de most valahogy nem szeretném, ha atyáskodónak tartanál. – Találkozik a tekintetünk. Mindketten mosolygunk, cinkosok vagyunk. – És télen? Michiganben meglehetősen hideg telek vannak.

– Becsempésztelek a házunk pincéjébe; a háznak igen nagy, többszobás pincéje van, az egyik raktár, és a fal túloldalán van a kazán. Olvasóteremnek hívjuk, mert oda hordtuk az összes felesleges könyvet és régi újságot. Egyszer ott voltál lent, és hóvihar volt, és mindannyian otthon maradtunk, és azt hittem, megbolondulok, amikor megpróbáltam ennivalót szerezni neked, mert a házban nem volt olyan sok élelem. Etta éppen akkor akart bevásárolni menni, amikor kitört a vihar. Így aztán te három napon keresztül régi Reader’s Digesteket olvastál szardínián és főtt tésztán tengődve.

– Az jó sós. Alig várom. – Jön a vacsoránk. – Megtanultál főzni?

– Nem, nem merném azt állítani, hogy tudok főzni. Nell és Etta mindig kitértek a hitükből, ha a konyhájukban többet akartam mozdítani, mint hogy kivegyek a hűtőből egy kólát, aztán Chicagóba költöztem, ahol nincs kinek főznöm, így nem is motivált a munkára semmi. Többnyire túlságosan leköt az iskola meg minden, ezért egyszerűen ott eszem. – Clare megkóstolja a curryt. – Ez igazán finom.

– Nell és Etta?

– Nell a szakácsnőnk. – Clare mosolyog. – Nell olyan, mint amikor a cordon bleu bemutatkozik Detroitban; olyan, amilyen Aretha Franklin lenne, ha ő lenne Julia Child. Etta a házvezetőnőnk és mindenesünk. Valójában több, szinte a mamánk; úgy értem, az én anyám… szóval Etta egyszerűen mindig ott van, és német és szigorú, de nagyon megnyugtató, anyám pedig többnyire a felhőkben jár, tudod?

Bólintok, tele a szám levessel.

– És ott van Peter is – teszi hozzá Clare. – Peter a kertész.

– Hűha. Egy teljes személyzet. Azt hiszem, ez nekem kicsit magas. Mondd csak, találkoztam már valakivel a családodból?

– Meagram nagymamámmal, közvetlenül a halála előtt. Ő volt az egyetlen, akinek beszéltem rólad. Akkoriban már szinte vak volt. Tudta, hogy össze fogunk házasodni, és találkozni akart veled.

Abbahagyom az evést, Clare-re nézek. Ő visszanéz rám, komolyan, angyalian, tökéletes nyugalommal.

– Összeházasodunk?

– Gondolom, igen – feleli. – Évek óta mondogatod, hogy bárhonnan jössz is, már a férjem vagy.

Túl sok. Ez túl sok. Becsukom a szemem, kényszerítem magam, hogy ne gondoljak semmire; a legkevésbé sem szeretném elveszíteni az ittent és a mostot.

– Henry? Henry, jól vagy? – Érzem, hogy Clare mellém ül. Kinyitom a szemem, ő pedig erősen megszorítja a kezem. A kezére nézek, és látom, hogy munkás kéz, durva és reszelős. – Henry, sajnálom, de képtelen vagyok megszokni. Annyira más. Úgy értem, egész életemben te voltál az, aki mindent tudott, így aztán elfelejtettem, hogy ma este talán lassabban kéne haladnom. – Mosolyog. – Nézd, talán az utolsó dolog, amit mondtál nekem, mielőtt elmentél, ez volt: „Könyörülj, Clare”. Azon a hangon mondtad, amelyiken idézni szoktál, ezért most úgy sejtem, talán engem idéztél. – És fogja a kezem. Mohón néz rám, szerelemmel. Mélységesen szégyellem magam.

– Clare?

– Igen?

– Nem segíthetnénk a dolgon? Nem játszhatnánk el, hogy ez egy normális első randevú két normális ember között?

– Oké. – Clare feláll, visszamegy az asztal túloldalára. Egyenesen ül, megpróbál nem mosolyogni.

– Hm, helyes. Hát, Clare, mesélj magadról. Hobbik? Háziállatok? Furcsa szexuális hajlamok?

– Próbáld ki magad.

– Helyes. Lássuk csak… hová jársz egyetemre? Mit tanulsz?

– A Művészeti Főiskolára járok; szobrásznak tanultam, most kezdtem el a papírkészítést.

– Klassz. Milyen a munkád?

Clare most látszik először zavartnak.

– Hát olyan… nagy, és… madarakról szól.

Az asztalt nézi, iszik egy korty teát.

– Madarakról?

– Hát, tulajdonképpen, hm, a vágyakozásról.

Még mindig nem néz rám, hát témát változtatok.

– Mesélj a családodról.

– Oké. – Clare megnyugszik, mosolyog. – Szóval… a családom Michiganben él, egy tó melletti kisvárosban, amelynek South Haven a neve. A házunk egy félreeső területen áll a városon kívül. Eredetileg anyám szüleié, Meagram nagypapáé és nagymamáé volt. Nagypapa még a születésem előtt meghalt, nagymama velünk élt a haláláig. A nagypapám ügyvéd volt, apukám is ügyvéd; apu akkor ismerte meg anyut, amikor nagypapa mellé jött dolgozni.

– Szóval elvette a főnök lányát.

– Igen. Néha azt hiszem, tulajdonképpen a főnök házát vette el. Anyám egyetlen gyerek, és a ház elképesztő; benne van számos művészeti és iparművészeti könyvben.

– Neve is van? Ki építette?

– Réti pipis háznak hívják, és Peter Wyns építette 1896-ban.

– Hűha. Láttam róla képeket. A Henderson család egyik tagjának készült, nemde?

– Igen. Mary Henderson és Dieter Bascombe kapták nászajándékba. A beköltözés után két évvel elváltak, és eladták a házat.

– Flancos ház.

– A családom is flancos. És eléggé furcsák.

– Testvérek?

– Mark huszonkét éves, a Harvardon jár jogi előkészítőre. Alicia tizenhét éves, középiskolás. Csellózik. – Szeretetet érzek a húg iránt, némi közönyt a báty iránt.

– Nem nagyon vagy oda a bátyádért?

– Mark olyan, mint apu. Mindketten szeretnek győzni, addig erőszakoskodnak, amíg az ember megadja magát.

– Tudod, mindig irigyeltem azokat, akiknek van testvérük, még ha nem szeretik is olyan nagyon egymást.

– Egyke vagy?

– Aha. Azt hittem, mindent tudsz rólam.

– Mindent és semmit. Tudom, hogy nézel ki meztelenül, de ma délutánig nem tudtam a vezetéknevedet. Tudtam, hogy Chicagóban élsz, de semmit sem tudok a családodról, kivéve azt, hogy a mamád meghalt autóbalesetben, hatéves korodban. Tudom, hogy sokat tudsz a művészetekről, és jól beszélsz franciául és németül; nem tudtam, hogy könyvtáros vagy. Lehetetlenné tetted, hogy megtaláljalak a jelenben; azt mondtad, meg fog történni, amikor meg kell történnie, és itt vagyunk.

– Itt vagyunk – helyeselek. – Hát, az én családom nem flancos; zenészek. Apám Richard DeTamble, és Annette Lyn Robinson volt az anyám.

– Ó… az énekesnő!

– Úgy van. Apám pedig hegedűs. A Chicagói Szimfonikus Zenekarban játszik. De sosem vitte annyira, mint anyám. Kár, mert apám csodálatos hegedűs. Amióta anyám meghalt, nem tud továbblépni. – Megjön a számla. Egyikünk sem evett valami sokat, de engem most az étel érdekel a legkevésbé. Clare a táskájáért nyúl, de a fejemet rázom. Én fizetek; kimegyünk az étteremből, állunk a Clark Streeten a pompás őszi éjszakában. Clare egy rafinált, kék kötött cuccot és szőrmesálat visel; én elfelejtettem felöltőt hozni, vacogok.

– Hol laksz? – kérdezi Clare.

Huh.

– Kétsaroknyira, de kicsi a kégli, és tényleg nagy a rendetlenség. Te?

– Roscoe Village, a Hoyne-on. De lakótársam van.

– Ha feljössz hozzám, be kell csuknod a szemed, és ezerig kell számolnod. Nem lehetséges, hogy a szobatársad tökéletesen közömbös és süket?

– Nincs ilyen szerencsém. Sosem viszek fel senkit; Charisse rád vetné magát, és bambuszszilánkokat verne a körmöd alá, amíg el nem mesélsz mindent.

– Minden vágyam, hogy egy Charisse nevű személy kínozzon, de látom, hogy neked más az ízlésed. Menjünk hozzám. – Észak felé megyünk a Clarkon. Betérek a Clark Street Italokba egy palack borért. Clare elcsodálkozik.

– Azt hittem, nem szabad innod.

– Nem?

– Dr. Kendrick szigorúan megtiltotta.

– Ő meg ki?

Lassan megyünk, mert Clare kényelmetlen cipőben van.

– Az orvosod; az időkárosodások nagy szakértője.

– Magyarázatot kérnék.

– Keveset tudok mondani. Dr. David Kendrick molekuláris genetikus, aki felfedezte… fel fogja fedezni, miért van egyeseknek időkárosodásuk. Valami genetikus dolog; 2006-ban fog rájönni. – Sóhajt. – Azt hiszem, még nagyon korai. Egyszer azt mondtad nekem, hogy mához tíz évre jóval több időkárosodott ember van.

– Soha senkiről nem hallottam, akinek ilyen… károsodása lett volna.

– Azt hiszem, ha most rögtön megtalálnád dr. Kendricket, akkor se lenne képes segíteni rajtad. És mi sosem találkoztunk volna, ha képes lenne.

– Ne gondoljunk erre. – A házunk előcsarnokában vagyunk. Clare előttem száll be a csöpp liftbe. Becsukom az ajtót, megnyomom a tizenegyest. Clare-nek régitextília-, szappan-, édesség- és szőrmeillata van. Mélyen beszívom. A lift megáll az emeletemen, kipréselődünk, lépegetünk a keskeny folyosón. Maroknyi kulcsommal kinyitom mind a 107 zárat, és résnyire nyitom az ajtót. – A vacsora alatt még sokkal rosszabb lett. Be kell kötnöm a szemedet. – Clare kacag, én meg leteszem a bort, leveszem a nyakkendőmet. Aztán szorosan bekötöm vele a szemét. Kinyitom az ajtót, bevezetem Clare-t a lakásba, leültetem egy karosszékbe. – Oké, kezdj számolni.

Clare számol. Futva szedem fel a padlóról a gatyákat és zoknikat, a kávéscsészéket összegyűjtöm és a mosogatóba dobálom. Amikor Clare kilencszázhatvanhétnél tart, leveszem a szeméről a nyakkendőt. A fotelágyat nappali fotellé hajtottam vissza, leülök rá.

– Bort? Zenét? Gyertyafényt?

– Kérlek szépen.

Felállok, gyertyákat gyújtok. Amikor elkészültem, eloltom a mennyezeti lámpát, a szoba táncol a kis fényekben, és máris minden jobban néz ki. Vízbe teszem a rózsákat, megkeresem a dugóhúzót, kihúzom a dugót, mindkettőnknek bort töltök. Rövidke gondolkodás után felteszem a CD-t, amelyen édesanyám Schubert-dalokat énekel, egészen halkan.

A lakásom alapjában véve egy pamlag, egy karosszék és négyezer könyv.

– Milyen szép – mondja Clare. Feláll, átül a fotelágyra. Mellé ülök. Kellemes perc: csak ülünk egymás mellett, és nézzük egymást. A gyertyafény meg-megcsillan Clare haján. Megérinti az arcomat. – Olyan jó újra látni téged. Kezdtem egyedül érezni magam.

Magamhoz húzom. Csókolózunk. A csók nagyon… kompatibilis, hosszú kapcsolatból született csók, és felmerül bennem a gondolat, hogy vajon mit műveltünk Clare-éknek azon a rétjén, de elhessentem. Ajkunk szétválik; ennél a pontnál rendszerint azt szoktam fontolgatni, hogyan verekedjem át magam az öltözék különféle akadályain, ehelyett most hátradőlök, elnyúlok a fotelágyon, magammal vonom Clare-t is úgy, hogy a hóna alá nyúlva magammal húzom; a bársonyruhától csúszós a teste, úgy siklik a testem és a fotelágy háta közötti résbe, mint valami bársonyangolna. Szemben van velem, engem meg megtámaszt a fotelágy karfája. Érzem, amint egész testével hozzám simul. Énem egy része szeretné rávetni magát, belémerülni, ugyanakkor kimerült és megrendült vagyok.

– Szegény Henry.

– Miért „Szegény Henry”? Úszom a boldogságban.

– Jaj, úgy zúdítottam rád ezt a sok meglepetést, mint megannyi sziklát. – Clare átdobja rajtam az egyik lábát, pontosan a farkamon ül. Ez csodálatosan összpontosítja a figyelmemet.

– Ne mozdulj – mondom.

– Oké. Nagyon szórakoztatónak találom ezt az estét. Úgy értem, a tudás hatalom, meg minden. Meg aztán mindig nagyon szerettem volna megtudni, hol laksz, milyen a ruhatárad, miből élsz.

– Voilà. – Két kezemet a ruhája alá csúsztatom, majd fel a két combján. Harisnyát és harisnyatartót visel. Nekem való lány. – Clare?

– Oui.

– Butaság lenne egyszerre felzabálni mindent. Úgy értem, egy kis várakozás nem okozna semmi bajt.

Clare zavarba jön.

– Sajnálom! De, tudod, az én esetemben… én már évek óta várok. És ez nem olyan, mint a torta… hogy megeszed, és nincs többé.

– Vagyis a torta is megmarad, s az ember is jóllakik.

– Ez a jelszavam. – Kis, komisz mosoly bujkál az ajka körül, fel-le mozgatja a csípőjét. Akkora erekcióm van, amellyel feltehetőleg Nagy-Amerika leghosszabb futamára leszek képes.

– Általában eléred, amit akarsz, mi?

– Mindig. Rémes vagyok. – Csak te voltál jobbára érzéketlen a mézesmázos trükkjeimmel szemben. Rettenetesen szenvedtem a francia igéidtől meg a szorzótábládtól.

– Azt hiszem, abban kéne vigaszt keresnem, hogy jövendőbeli énemnek legalább lesz valamiféle eszköze a leigázásodhoz. Ezt csinálod az összes fiúval?

Clare megsértődik; nem tudom, mennyire valódi.

– Eszemben sincs ilyesmit tenni fiúkkal. Hogy te milyen csúnyaságokat képzelsz! – Kigombolja az ingemet. – Istenem, olyan… fiatal vagy. – Alaposan megcsípi a mellbimbómat. Pokolba az erénnyel. Már rájöttem, hogyan hámozhatom ki a ruhájából.

Másnap reggel:

CLARE: Felébredek, és nem tudom, hol vagyok. Idegen mennyezet. A közlekedés távoli zaja. Könyvespolcok. Egy kék karosszék, rajta az én bársonyruhám, azon pedig egy férfinyakkendő. Aztán kapcsolok. Elfordítom a fejem, és itt van Henry. Olyan nyilvánvaló, mintha ezt csináltam volna egész életemben. Önfeledten alszik, eléggé valószínűtlen testhelyzetben, mintha víz vetette volna partra, az egyik karja a szemén, hogy kirekessze a reggelt, hosszú, fekete haja szétterül a párnán. Ilyen egyszerű. Itt vagyunk. Itt és most, végre most.

Óvatosan kimászom az ágyból. Henry ágya a fotelágy. A rugók megnyikordulnak, amikor felállok. Nincs sok hely az ágy és a könyvespolcok között, így oldalazva jutok el az előszobáig. A fürdőszoba parányi. Úgy érzem magam, mint Alice Csodaországban, hatalmasra nőtten, hogy ki kell dugnom a karom az ablakon, hogy megfordulhassak. A díszes kis radiátorból meleg árad. Pisilek, megmosom a kezem és az arcom. És ekkor észreveszem, hogy a fehér porcelán fogkefetartóban két fogkefe van.

Kinyitom a gyógyszeres szekrénykét. Borotvák, borotvakrém, Listerine, Tylenol, aftershave, egy kék üveggolyó, egy fogpiszkáló, dezodor a legfelső polcon. Kézkrém, tamponok, pesszáriumos doboz, dezodor, ajakrúzs, egy üveg multivitamin, egy tubus fogamzásgátló krém az alsó polcon. A rúzs igen sötét vörös.

Állok, fogom a rúzst. Kissé émelygek. Vajon milyen lehet az a nő, mi a neve? Vajon mióta járnak? Eléggé régen, gondolom. Visszateszem a rúzst, becsukom a szekrénykét. A tükörben látom magamat, az arcom sápadt, a hajam szanaszét. Nos, bárki is vagy, én most itt vagyok. Lehet, hogy te vagy Henry múltja, de én vagyok a jövője. Mosolygok magamra. A tükörképem visszavigyorog rám. Kölcsönveszem Henry fehér frottírköpenyét a fürdőszobaajtóról. Alatta világoskék selyemköntös lóg. Semmi okom rá, de attól, hogy Henry köntöse rajtam van, jobban érzem magam.

A nappaliban Henry még mindig alszik. Elveszem az órámat az ablakpárkányról, látom, hogy még csak 6.30 van. Nyugtalan vagyok, nem tudok visszafeküdni. A teakonyhába megyek, kávét keresek. Mindenütt, még a tűzhelyen is tányérhalmok, képeslapok, mindenféle olvasnivaló. A mosogatóban még egy zokni is. Rájövök, hogy tegnap este Henry bizonyára mindent, tekintet nélkül, kihordott a konyhába. Mindig azt képzeltem, hogy Henry nagyon rendszerető. Most kiderül, hogy olyan ember, aki kínosan ügyel a személyes megjelenésére, de titokban minden másban nemtörődöm. A hűtőben találok kávét, megtalálom a kávéfőzőt is, felteszem a kávét. Amíg várom, hogy elkészüljön, Henry könyveit böngészem.

Itt az a Henry, akit ismerek. Donne Elégiák, dalok és szonettek, a Doktor Faustus Christopher Marlowe-tól. Meztelen ebéd. Anne Bradstreet, Immanuel Kant. Barthes, Foucault, Derrida. Blake-től az Ártatlanság és tapasztalat. Micimackó. A lábjegyzetes Alice. Heidegger. Rilke. Tristram Shandy. Wisconsine-i halálút. Arisztotelész. Berkeley püspök. Andrew Marvell. Lehűlés, fagyás és más, hideg okozta sérülések.

Megnyikordul az ágy, összerezzenek. Henry felül, rám sandít a reggeli fényben. Annyira fiatal, annyira előtte van a… Még nem ismer meg. Hirtelen megrémülök, hogy elfelejtette, ki vagyok.

– Úgy látom, fázol – mondja. – Gyere vissza az ágyba, Clare.

– Kávét főztem – mondom.

– Mmm, érzem az illatát. De előbb gyere vissza, kívánj jó reggelt.

Még mindig a fürdőköpenyében, bemászom az ágyba. Amint a köpeny alá csúsztatja a kezét, egy pillanatra megáll, és látom, hogy felfogta az összefüggést, gondolatban felméri viszonyomat a fürdőszobájához.

– Zavar? – kérdezi.

Habozom.

– Igen, zavar. Zavar téged. Persze. – Henry felül, felülök én is. Felém fordítja a fejét, rám néz. – Úgyis már majdnem vége volt.

– Majdnem?

– Szakítani akartam vele. Egyszerűen rosszul időzítettem. Vagy jól, nem tudom. – Fürkészi az arcomat. Mit vár? Megbocsátást? Nem az ő hibája. Honnan tudhatta volna? – Már régóta csak gyötörtük egymást… – Egyre gyorsabban beszél, aztán elhallgat. – Meséljek?

– Ne.

– Köszönöm. – Henry végigsimítja az arcát. – Sajnálom. Nem tudtam, hogy jössz, másként kitakarítottam volna. Az életemet is, nemcsak a lakást. – Rúzsfoltot látok Henry füle alatt, eldörzsölöm. Megfogja a kezemet, gyöngéden megszorítja. – Nagyon más vagyok? Mint amit vártál? – kérdezi aggódva.

– Igen… sokkal… – önzőbb vagy, gondolom, de azt mondom – fiatalabb vagy.

Gondolkozik.

– Ez jó vagy rossz?

– Más. – Mindkét kezem végighúzom Henry vállán, hátán, izmokat masszírozok, bemélyedéseket keresek. – Láttad magad a negyvenes éveidben?

– Igen. Úgy nézek ki, mint akit megrágtak és kiköptek.

– Aha. De kevésbé – úgy értem, bizonyos szempontból – több vagy. Vagyis ismersz engem, így aztán…

– Szóval most azt mondod, kissé tapintatlan vagyok.

Megrázom a fejem, pedig pontosan erre gondolok.

– Csak arról van szó, hogy nekem annyi élményem volt, és te… nem szoktam meg, hogy úgy legyek veled, hogy nem emlékszel semmire a történtekből.

Henry elkomorodik.

– Sajnálom. De az az ember, akit ismersz, még nem létezik. Maradj velem, és előbb-utóbb ő is megjelenik. Egyelőre ez a legtöbb, amit tehetek.

– Ez tisztességes – mondom. – De addig is…

Megfordul, a szemembe néz.

– Addig is?

– Szeretném, ha…

– Mit?

Elpirulok. Henry mosolyog, és gyengéden visszanyom a párnára.

– Te tudod.

Később félkábultan heverünk a halvány október délelőtti nap melegével takarva, összesimulva, és Henry mond valamit a tarkómba, amit nem értek.

– Tessék?

– Gondolkodtam; olyan békés itt veled. Jó itt feküdni, és tudni, hogy a jövő tulajdonképpen már biztos.

– Henry?

– Hmm?

– Hogy lehet az, hogy sosem meséltél magadnak rólam?

– Jaj, hát azt én nem teszem.

– Mit nem teszel?

– Általában nem beszélek magamnak dolgokról az idejük előtt, hacsak nem fontos, életveszélyes dolgokról van szó, érted? Megpróbálok úgy élni, mint egy normális ember. Azt sem szeretem, ha itt lógok magam körül, próbálok tehát nem beugrani magamhoz, kivéve, ha nincs más lehetőség.

Ezen elgondolkodom.

– Én elmondanék magamnak mindent.

– Nem, nem tennéd. Sok bajt okoz.

– Mindig megpróbáltalak rávenni, hogy mondj el nekem dolgokat. – A hátamra fordulok, Henry pedig felkönyököl, lenéz rám. Az arcunk vagy tíz centire van egymástól. Különös, hogy úgy beszélgetünk, ahogyan szinte mindig is tettük, de a fizikai közelség zavar a koncentrálásban.

– És elmondtam dolgokat? – kérdezi.

– Néha. Ha olyan kedved volt, vagy ha muszáj volt.

– Például?

– Látod? Tudni akarod. De nem mondom el.

Henry nevet.

– Megérdemlem. Hé, éhes vagyok. Menjünk reggelizni.

Odakinn hűvös van. Autók és biciklisták cirkálnak a Dearbornon, miközben párok sétálnak a járdán, velük vagyunk mi is, a reggeli napfényben, kéz a kézben, végre mindenki szeme láttára együtt. Némi sajnálkozást érzek, mintha kitudódott volna valamely titkom, aztán ujjongás tölt el: most kezdődik minden.

TARTALOM

Szerelem szerelem után

Előhang

I. Az időn kívüli ember

Első találkozás, egy

Mindennek van egy kezdete

Első találkozás, kettő

Túlélési gyakorlatok

A vége után

Karácsony este, egy

Karácsony este, kettő

Egyél – vagy téged esznek meg

Karácsony este, három

Ott vagy otthon, ahol lehajthatod a fejed

Születésnap

Jobb élet drogokkal

Fordulópont

Vár reám a jó násznép

II. Egy csepp vér egy tálka tejben

Házasélet

Könyvtári science fiction

Egy nagyon kicsi cipő

Egy

Kettő

Közjáték

Szilveszter éjjel, egy

Három

Négy

Öt

Hat

Babaálmok

Hét

Alba. Bemutatás helyett

Születésnap

Titok

Technikai nehézségek

A halál természete

Születésnap

Titok

A Monroe Street-i garázsban történt

Születésnap

Egy kellemetlen jelenet

A Monroe Street-i garázsban történt

Töredékek

A láb álmai

Mindennek eljön az ideje

Napok, de lehet hogy csak órák

Szilveszter este, kettő

III. Tanulmány a vágyakozásról

Megsemmisülés

Dasein

Újjászületés

Mindig újra

Köszönetnyilvánítás

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Oswald – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Urbanist – SIL Open Font License