Beth O’Leary

Horgony nélkül

A mű eredeti címe

Swept Away

Copyright © 2025 Beth O’Leary Ltd.

Hungarian translation © Szigeti Judit

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

SZIGETI JUDIT

ISBN 978 615 104 129 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A szüleimnek, akik mindig mellettem álltak, akármilyen háborgó hullámok csaptak is össze a fejem felett.

ELSŐ NAP

Zeke

A lakóhajón ébredek, egy puhakalapban…

Jaj!

Körülnézek, óvatosan mozgok. Az efféle másnapossággal körültekintően kell bánni, hátha kiderül, hogy súlyos. A hajó nem sokat változott az elmúlt öt évben: ugyanaz a ferde, téglalap alakú tetőablak, ugyanazok a fából készült szekrények az íves falakba építve. Egy dolognak viszont másképp kellene lennie: az ágyban Lexinek is itt kellene feküdnie mellettem. A gyönyörű, meglepő, bonyolult Lexinek. Összeráncolt homlokkal nézem a tetőablakot, és hátratolom a kalapomat. Vajon… elment? Azt hittem, előbb még kávézunk egyet legalább, de úgy tűnik, a karma teszi a dolgát. Megváltozhatsz, de a múlt mindenképp utolér, és elég sokszor osontam el én reggel valakinek az ágyából, hogy ezúttal engem hagyjanak faképnél.

A lakóhajó meg-megbillen alattam. Megkapaszkodom az éjjeliszekrényben. Biztosan egy nagyobb hajó hajtott ki túl gyorsan a kikötőből. Tegnap este meglepően sokszor fordult ez elő, és egy részeg idióta még hozzá is vágott valamit a hajótesthez, ami olyan zajjal járt, hogy Lexi megdermedt alattam néhány lélegzetvétel erejéig, majd azt kérdezte: „Megnézzük, mi volt ez?” Már épp fel akartunk kelni, aztán újra megcsókoltuk egymást, és el is feledkeztünk az egészről. Csodálatos éjszaka volt – megérte megszegni miatta minden magamnak felállított szabályt. Az a fajta szex volt, ami után elgondolkodik az ember, miért is csinál bármi mást ezen kívül.

Ismét lehunyom a szemem. Istenem, de gyönyörű volt Lexi az éjjel! Gondolom, még mindig az, csak valahol máshol.

Valamiféle új, hideg bizsergés támad a gyomromban, egyfajta vágyakozó, szomorkás érzés, és mozdulatlan maradok még egy pillanatig, hogy megértsem. Azt hiszem, majdnem… hiányzik. Ami nevetséges. Hiszen csak tegnap ismerkedtünk meg. Talán ilyen, amikor „feltárulkozol, hogy rátalálj valami igazira”. Amikor hirtelen minden fájni kezd. Egyelőre nem tudom, mit gondoljak a dologról.

Kibújok a paplan alól, leveszem a kalapom, és a bokszerem után nyúlok. Amikor kinyitom a hálószoba ajtaját, ott találom Lexit a kis hajókonyha mosogatójánál, ugyanazzal a hatalmas konttyal és bosszús arckifejezéssel, mint az első találkozásunkkor. Elmosolyodom, amikor meglátom. Olyan ez, mint egy reflex: mint megriadni egy hangos zajtól. Örülök, hogy még itt van. Ő nem viszonozza a mosolyomat.

– Ó! – mondja. – Felébredtél. Épp a kávéval próbálkozom.

– Szia! Ja, bocs, azt nekem kéne csinálnom – felelem, de rögtön eltereli a figyelmem a tükörképem.

A fürdőszoba közvetlenül Lexi mögött van, a harmonikaajtaja, amelyet apám csinált saját kezűleg, vissza van húzva a keretbe, így teljes rálátásom nyílik a kínosan kócos hajkoronámra.

Álmosan megpaskolom a fejem, pedig huszonhárom éve együtt élek ezzel az átkozott hajjal, és pontosan tudom, hogy hajhab nélkül semmi esélyem rendbe hozni. Az egyik tincs elöl feláll, mint egy homlokom felett lebegő kérdőjel. A fejemen kellett volna hagynom a kalapot.

– Nincs vízforraló – morogja Lexi, miközben sorra kinyitja a szekrényajtókat.

Ennek nem kellene sokáig tartania – összesen négy szekrény van –, de mindent kétszer átnéz, más-más sorrendben, mintha nem lenne biztos benne, melyikbe kukkantott már bele.

Gondolom, Lexi sem korán kelő típus.

– Ja, az nincs – felelem, miközben újra megpróbálom rendbe tenni a hajam. – Azt hiszem, a hajó most amúgy sincs csatlakoztatva a parti áramhoz, és… – Lehajolok, hogy kinyissam a pult alatti hűtőt, és elhúzom a szám, ahogy romlottsajt-szag csapja meg az orrom. – Igen… Lemerült az akkumulátor.

Becsukom a hűtő ajtaját, és megtorpanok. Ez furcsa. Tele van étellel. Az volt a kérésem az eladóhoz, hogy hagyjon itt minden berendezést, felszerelést és bútort, ő pedig beleegyezett, hogy maradnak az ágynemű és a konyhai kellékek. Mivel bérbe adta a hajót, amúgy sem kötődött ezekhez a dolgokhoz. De vajon a berendezés és a felszerelés az élelmiszert is tartalmazza?

– Nem működik a hűtő? – kérdezi Lexi, miközben lehajol, és belenyúl. – A francba! Észre sem vettem.

A homlokát dörzsöli. A kisujján vékony aranygyűrű csillog, amelyen megcsillan a konyhaablak függönyén beszűrődő napfény. A hajó konyhája egyenesen a lakótérbe nyílik, amely nagyjából háromszor két méter: található benne egy fatüzelésű kályha, két rögzített szék és egy sarokkanapé. A székek újak. Nem igazán szeretem őket, foglalják a helyet. Összeráncolom a homlokom, amikor észreveszem, hogy a kanapé párnái az éjszaka folyamán valahogy átkerültek a hajó túloldalára. Ami szintén furcsa. Ezt mi csináltuk múlt éjjel?

– Most nem igazán vagyok ura a helyzetnek – közli Lexi, és a kézfejével ellenőrzi, mennyire hideg a tej. – Úgy tűnik, nem tudok neked kávét csinálni.

– Nem is kell. Mi lenne, ha inkább elmennék valahová kávézni? Hozok valami péksüteményt és flat white-ot.

Hirtelen rám pillant, teljesen rám összpontosít. Vajon a „péksüti” vagy a „flat white” kifejezés keltette fel ennyire a figyelmét?

Fürkészőn néz rám. Végigpásztázza a meztelen mellkasom, majd a kócos hajamra emeli a tekintetét. Lexinek nagy, jégkék szeme van. Cápaszerű, de gyönyörű. Ez fogott meg annyira a bárban… Illetve először nem is a szeme, hanem az a mondata, miszerint: „A szüfrazsettek ezért a szarságért haltak meg…” Másodszor pedig a formás alakja meg a szeme. Ezek miatt szegtem meg a szabályaimat.

– Valójában elég sok dolgom van ma, szóval… – Elfordítja a tekintetét.

Akkor hát nincs kávé. Oké. Rendben. Talán jobb is így.

– Elkísérhetlek a hajódhoz?

Ismét rám szegezi a tekintetét.

– Hogyan?

– Ööö… Csak azt gondoltam, elkísérhetnélek… Vagy nem?

Úgy néz rám, mintha tényleg hülye lennék, pedig tegnap este azt mondta: „Te okos vagy, nem igaz? Nem a stréber fajtából, hanem tényleg eszes.” Ettől zavarba ejtően boldog lettem. Még sosem neveztek okosnak, csak olyan mondatokban, hogy: „Azt hiszed, olyan okos vagy, mi, Ezekiel?”

– Nem kell, hogy bárhová is elkísérj – feleli. – Én itt lakom. Ezen a hajón.

– Ööö… tessék? Hogy érted ezt?

– Ezen a hajón lakom – ismétli lassan. – Vagyis ez a barátnőm, Penny lakóhajója. És egy ideig itt leszek.

– Ööö… Nem… Ez az én lakóhajóm – felelem, és ahogy a pultra támaszkodom, megmozdul alattam. – Szerdán vásároltam.

Lexi szeme még tágabbra nyílik.

– Te most szívatsz, vagy mi? – kérdezi, miközben feláll és kihúzza magát mind a százötvenöt centijével, helyesebben százhatvannal, ha beleszámoljuk a kontyot is, amint azt tegnap a bárban elmagyarázta.

– Nem – felelem, és próbálok összpontosítani.

Vízre, olajban sült kajára és olyan erős kávéra van szükségem, ami szinte lemarja az ember szája szélét.

– Valamikor az apámé volt ez a hajó. Itt élt, amikor gyerek voltam. Majd miután néhány éve meghalt, eladtam, de végül úgy döntöttem… Igen. Szóval érted. Idejöttem, hogy visszavásároljam. Nem beszéltünk erről tegnap este?

Újabb döbbent arckifejezés.

– De, tegnap este tényleg beszéltünk arról, hogy vettél egy lakóhajót – mondja. – De az nem ez a hajó. Mert ez Penny lakóhajója.

Azt hiszem, valamit nem értek…

– Ez valami vicc? – kérdezem.

Lexi benyúl a farmerja hátsó zsebébe, előhúzza a telefonját, néhány másodpercig ráncolja a homlokát, aztán visszacsúsztatja.

– Oké, nincs térerőm, de ha lenne, megmutatnám, hogy fent van a Kiruccanós Lakóhajóbérlés oldalon.

– Fent volt a Kiruccanós Lakóhajóbérlés oldalon – ismerem el. – Mielőtt megvettem. A te Pennyd véletlenül nem Penelope Manley?

Lexi megdermed.

– De igen – feleli gyanakvóan mély hangon.

– Rendben – mondom megkönnyebbülve. – Akkor ő adta el nekem ezt a hajót.

– Nem – jelenti ki Lexi egy pillanatnyi szünet után. – Nem adta el. Szólt volna róla, ha eladja. És ezen kívül már nem lenne fent az interneten, nem jelenne meg a Kiruccanós Lakóhajó vagy milyen oldalon, nem igaz? Ez… Nem. – Összeráncolja a homlokát, a válla megfeszül. Kezd ideges lenni. – Ezért jöttél haza velem a bárból? Hogy felszállj erre a hajóra, megszálld, majd jogot formálj rá, vagy mi?

– Nem! Mi? Én nem… – Erősen megdörzsölöm a szemem. – Tegnap este… – próbálom összerakni a dolgokat – ide kísértelek a kikötőbe. Beszélgettünk Paige-dzsel, te segítettél neki a kötéllel, aztán bejöttünk. Hogy nem vetted észre, hogy ez az én lakóhajóm?

– Te segítettél neki a kötéllel. És én vezettelek ide, a kikötőbe.

Ez kissé értelmetlen nyelvészkedésnek tűnik, ahogy a nővérem, Lyra mondaná.

– Nem találtad furcsának, hogy Paige azt mondta, ez az én hajóm?

– Nem mondott ilyet – feleli Lexi, és meredten néz rám. – Azt mondta… – kezdi, majd a homlokához nyúl. – Pontosan nem emlékszem, de tudnám, ha ezt mondta volna. Ez nevetséges! Penny nem adta volna el a lakóhajót anélkül, hogy nekem szólna róla. A kulcs még mindig a kulcsszéfben volt, és mindent ugyanúgy találtam, mint eddig…

– Én vettem át tegnap a kulcsokat a hajóbérlést kezelő cégtől – mondom, bár tulajdonképpen nem ellenőriztem, hogy nincs-e másik kulcs a kulcsszéfben, szóval lehet, hogy Lexi igazat mond.

– Ennek semmi értelme – vágja rá.

Körülnéz, végigméri az ablak előtt lógó mustársárga függönyöket, az unalmas tengerparti festményeket meg a falra szögelt, giccses, corgis órát a hálószoba ajtókerete és a konyhaszekrény közötti keskeny részen. Követem a tekintetét, és ekkor meglátom, mennyi az idő. Fél tizenkettő. Mindig is szerettem reggelente hosszan lustálkodni, de ez már nekem is késő. Amikor visszafordulok Lexihez, összetörtnek látszik, mintha valaki épp egy nagyon rossz hírt közölt volna vele, és hirtelen rosszul érzem magam, mert lehet, hogy az a valaki én vagyok.

– Elmegyünk kávézni? – kérdeztem. – Hogy rendesen átbeszéljük a dolgot?

Ő ismét összeráncolt homlokkal nézi a telefonját.

– Lexi?

– Nem – feleli végül, és elfordítja a fejét. – Nem fogom elhagyni a lakóhajót. Nem tűnik észszerűnek. Tekintettel a körülményekre. – Furcsán mosolyog rám, teljesen erőltetettnek tűnik. – Te viszont nyugodtan elhagyhatod.

Hm…

– Legalább leülhetnénk egy kicsit?

– Talán felvehetnél egy nadrágot, ha Penny kanapéján akarsz ülni – feleli.

– Ez nem…

Átgondolom a dolgot. Jobb, ha nem vitatkozom. Előbb a koffein.

– Felöltözöm – mondom, megfordulok, és visszalépek a hálószobába.

A táskám az ágy mellett hever, a napsütésben. Úgy tűnik, kint tökéletes júliusi nap van, a tetőablakban mélykék, téglalap alakú égboltszelet látszik.

Miközben felhúzom a tegnap esti nadrágot és az egyetlen tiszta pólót, amit magammal hoztam, próbálom összeszedni a gondolataimat. Egy olyan gyönyörű nő társasága nélkül is furcsa visszatérni az apám lakóhajójára, aki nem engedi, hogy leüljek a kanapéra.

Amikor kilépek a hálószobából, Lexi a kis fatüzelésű kályhát bámulja a gondolataiba merülve. Egy kicsit félelmetesnek tűnik: a bőrdzseki, a ráncolt homlok, ahogy határozottan megveti a lábát, mintha arra számítana, hogy megpróbálom kibillenteni az egyensúlyából. Szeretném jobban érteni őt, pedig ehhez semmi jogom. Ez csak egy egyéjszakás kaland volt, még ha egy kicsit el is húzódott. Ezt elég világosan a tudtomra adta, és…

– Azt szeretném, ha elmennél – közli. Egyértelműen nem változtatta meg a véleményét. – Tegnap este… Szóval… Tudod, ott voltál – folytatja. – De volt egy megállapodásunk, szóval igen. Köszi és viszlát!

Ezúttal én bámulom meredten. Lehet, hogy keménynek próbál tűnni, de nem néz a szemembe. Előtör egy emlék, amint előző este a kikötői kerítésnél csókolózunk. Mit művelsz velem, Zeke?, kérdezte. Szó szerint remegek.

– Nem megyek el. Ez az én hajóm.

Előveszem a telefonom. Nincs térerőm. Tudom, Gilmouth nem éppen Northumberland metropolisza, de hogyhogy nem kezdtek még mindig semmit a borzalmas hálózattal?

– Biztos találok valamit az e-mailjeim között, ami bizonyítja, hogy megvásároltam ezt a hajót – mondom.

Átbogarászom a letöltött üzeneteket, és próbálom nem felhúzni magam. Az emberek gyakran túl engedékenynek gondolnak. Talán az öltözködésem vagy az álmodozásra való hajlamom miatt, ahogy az anyám szokta mondani. De ha kell, kiállok magamért.

– Menjünk el valahová, ahol van térerő! – javaslom, miután feladom az e-mailjeim böngészését.

A letöltött üzeneteim mind különböző márkák hírlevelei, amelyek a környezettudatosságukat bizonygatják.

– Rendben. Előbb te – feleli, és az ajtó felé biccent.

– Ez most komoly? – kérdezem.

Ő csak pislog rám.

– Azt akarod, hogy én menjek ki először? Hogy aztán… kizárj a saját hajómról?

– Nincs okom azt hinni, hogy ez a te hajód.

– Mi a helyzet a kulcsommal? – kérdem, miközben a zsebeimet tapogatom, és rájövök, hogy fogalmam sincs, hol van a kulcs. Az éjjeliszekrényen? A táskámban? – Nézd – mondom –, ha akarod, együtt is átléphetünk az ajtón!

Mindketten a fedélzetre vezető alacsony, keskeny ajtót nézzük.

– Ez nevetséges! – méltatlankodik Lexi.

– Igen, ezzel egyetértek – felelem.

Csendben várunk, az ajtót nézzük. Ő rám pillant. Azt figyeli, hogy mozdulok-e. Én visszanézek rá, teljesen udvariasan, és egy lépést sem teszek.

– Jó, rendben – csattan fel. – Akkor megyek én először.

Kinyitja az ajtót, aztán megáll, az ég keretbe foglalja a testét.

Egy pillanatra csak nézem őt. Homokóraalakja van, és a konty elmozdul a fején, ahogy a víz hullámozni kezd alattunk. A nagy, fekete bakancsa a lépcső alján kapaszkodik. Még soha nem találkoztam Lexihez hasonlóval. Hirtelen újra megjelenik a gyomromban az a hideg bizsergés, és nem akarom, hogy kilépjen az ajtón.

– Várj! – mondom, épp amikor rám néz.

Veszek egy mély lélegzetet. Az arckifejezése teljesen megváltozik. Rémültnek tűnik.

– Zeke! – mondja, miközben felkecmereg a fedélzetre.

Követem, és átbújok az ajtón. Az első dolog, ami elér hozzám, nem a látvány, hanem az illat: friss napé és sóé.

Felegyenesedem, és kinézek a vízre.

Víz. Semmi más, csak víz, ameddig a szem ellát. Tenger és ég, tenger és ég, tenger és ég. Sehol egy hajó. Sehol a kikötő.

Sehol a szárazföld.

– A francba! – mondja Lexi a korlátba kapaszkodva. – Zeke, kint vagyunk a nyílt tengeren?

EGY NAPPAL KORÁBBAN

Lexi

A pultra görnyedek a Vasmacska nevű bárban, és kinyújtom a kezem a pohár vörösborért, amit Marissa éppen kitölt nekem. Ő azonban kicsit távolabb tartja, így tapogatóznom kell utána, amíg végül kénytelen vagyok felemelni a fejem, hogy megtaláljam. Komoran nézek rá, mire ő elmosolyodik.

– Minden rendben a lakóhajóval?

– Feltöltöttem szénhidráttal, sajttal és alkohollal, ha erre gondolsz.

– Az megteszi. Tényleg sajnálom a szobát – jegyzi meg.

Iszom egy kortyot a borból, aztán ismét a pultra rogyok, és arcomat a ragacsos felületre fektetem. A kocsma szaga nagyon ismerős: komló, forró olaj és koszos szőnyeg szaga. Ez a gyermekkorom illata… Tulajdonképpen az életemé. Itt nőttem fel, és itt is maradtam.

– Semmi gond. Nem a te hibád, hogy pont erre a hétre időzítettem a dolgok túldramatizálását – felelem, majd mosolyt villantok a halászra, aki a pult túlvégéből bámul rám.

A halászokat könnyű felismerni a vízálló nadrágjukról meg a ráncaikról. Gyerekkoromban szörnyen összeborzolták a hajunk. „Milyen édes!”, mondogatták az ötéves Pennyre, amikor elkezdett eljárni ide, a bárba. „Cuki, mint egy kiscica!” A bilihajam, a szögletes vállam és az arcom miatt én pedig gyakran megkaptam, hogy „Szia, kisfiú!”. Ez a mostani halász megrökönyödik az érzelemmentes vigyorom láttán, majd visszafordul a korsójához.

– Mindenesetre sajnálom, hogy pont arra a hétre időzítettem a felújítást, amikor te úgy döntöttél, kiborulsz – mondja Marissa, és megsimogatja a kezem.

Marissa mostanra a Vasmacska tulajdonosa lett, neki adtuk el, amikor annyira csődközelbe kerültünk, hogy megengedhettük magunknak a luxust, hogy végleg lemondjunk anya álmáról. Továbbra is társfőnök vagyok, de manapság már Marissa alkalmaz engem, és nem fordítva. Mindenki sajnált minket Pennyvel, amikor el kellett adnunk a helyet, és be kellett költöznünk a sarkon épült új lakások egyikébe, de én valójában megkönnyebbültem.

Marissa épp felújítja az emeleti szobákat, ami azt jelenti, hogy most nem tudom itt meghúzni magam. Ez elég szerencsétlen helyzet, mivel épp az imént vonultam ki otthonról egy sporttáskával, amibe belegyömöszöltem a fél életemet, és most nincs hová mennem.

Hála istennek, a lakóhajó ezen a héten üres. Ötször is elrontottam a kulcsszéf kódját, mire végül sikerült kinyitnom.

– Több barátra lenne szükséged – jegyzi meg Marissa.

Valószínűleg igaza van. Nem vagyok barátkozó típus. Persze vannak barátaim, akik nagyon fontosak számomra, és akik kemény munka árán szereztek helyet az életemben. Meg ott van a családom. És ennyi. Tényleg meg kellene próbálnom új barátokat szerezni, de ahhoz az embernek fel kell tárulkoznia, és ami még rosszabb, utána várhatja, hogy kiderüljön, vajon így is kedvelik-e.

– Meg egy pasira – teszi hozzá Marissa.

– Mi ez, az 1950-es évek? Nincs szükségem pasira. A szüfrazsettek ezért a szarságért haltak meg, Marissa.

– Valamire azért szükséged lenne – folytatja, miközben áttörli a Stella csapot. – Valamire, ami nem a munkád. Amit egyébként sem szeretsz.

– Szeretem a munkám! – tiltakozom, még mindig arccal a pulton, amelynél dolgozom.

– Csak azért mondod, mert én fizetlek.

– Ott volt nekem Mae… – Szégyellem, hogy elcsuklik a hangom, amikor kimondom a nevét. – Semmi másra nem volt szükségem.

– Mae még mindig ott van neked, Lexi – feleli Marissa halkan. – Csak talán már nem minden percben.

Felemelem a fejem, elfordulok a székemben, és a szívem összeszorul. Nem tudok erre gondolni. Arra, hogy nem láthatom minden reggel, ahogy Mae felébred az elfeküdt copfjaival. Ahogy letipeg a lépcsőn Harvey nyuszival a könyökhajlatában, amikor nem tud aludni. Arra, hogy nem láthatom azokban a szórakozott „Mae-pillanatokban”, amelyek értelmet adnak az életemnek.

Iszom még néhány korty bort. Marissa kritikusan fürkészi az arcom, majd visszatolja a szemüvegét a fejére, felemelve egy beleakadt hajtincset. Nem szólok róla, úgysem érdekelné.

– Szerintem egy kis figyelemelterelésre van szükséged – mondja, majd körbepillant a kocsmában. – Ott – folytatja. – A fickó az ablak mellett a könyvvel.

– Nagyképűnek hangzik – felelem anélkül, hogy odanéznék.

– Ez még az én mércémmel mérve is lenyűgözően előítéletes megjegyzés volt – közli Marissa, miközben visszacsúsztatja a szemüvegét az orrára. – Bár lehet, hogy nem tévedsz nagyot. Úgy van felöltözve, mintha fotózáson lenne. De önsegítő könyvet olvas. És egy korsó keserű sört iszik. Nem tudom, hogy jönnek ezek össze. Az a nadrág… vajon bársony?

Rendben, most már kíváncsi vagyok. Megfordulok a bárszéken, hogy megnézzem a férfit, aki a kasmírmintás fotelben ül az ablaknál, ahonnan a legjobb kilátás nyílik a kikötőre.

Elsőként az öltözéke ragadja meg a tekintetem. Szürke, selymes anyagú mellényt visel ing nélkül, és három finom ezüstlánc fekszik a háromszög alakban kilátszó, mezítelen mellkasán. Fekete bársonynadrágja szárát betűrte a csizmájába, a lábát lustán kinyújtja az asztal alatt. Általánosságban elmondható, hogy a nadrágjukat csizmájukba tűrő férfiak, akik megfordulnak a Vasmacskában, többnyire túrázók, de ők nem így néznek ki.

A fején sötétbarna, göndör fürtök, középen elválasztva. Sokkal fiatalabb, mint amire számítottam, amikor Marissa „könyves férfiként” emlegette. Talán húszéves lehet. De a kisugárzása alapján mintha öreg lélek lenne. Könnyen el tudom képzelni, ahogy az 1920-as évek egyik kocsmájában ül kantáros nadrágban, vagy egy még régebbi korban… Talán inkább lustán egy báltermi kandallónak dől a Bridgertonban.

Nyelek egyet. Nem akarok olyan pasit, aki így néz ki. Ha figyelemelterelésre van szükségem, olyan kell, akivel kényelmesen érzem magam. Valamilyen átlagos fickó.

– Gyakorlatilag tini – jegyzem meg, visszafordulva Marissához, aki hunyorogva méregeti.

– Ja, tényleg elég fiatal. A bicepsze megtévesztett.

Akaratlanul is visszapillantok a vállam felett. A fiatalember időközben változtatott a testhelyzetén, és most már látom a könyve borítóját. Majdnem felnevetek. Túlélni a modern szerelemben. Ez egy mostanság mindenhol kapható randiútmutató, és Penny már hetek óta próbál rávenni, hogy olvassam el. Azoknak a kétségbeesett nőknek szól, akik hirtelen úgy érzik, ketyegni kezdett a biológiai órájuk, vagyis nekem – nem pedig húszéves fiúknak, akik úgy néznek ki, mintha egy viszonylag sikeres pop-rock együttes frontemberei volnának. Ha egyáltalán még létezik pop-rock.

Felpillant, és a szemembe néz. Finom borzongás fut végig rajtam, ahogy a víz felszínén sikló madár nyomában a fodrozódás. A fiú szája sarka kíváncsi mosolyra görbül, ami finom gödröcskét formál az arcán.

Hirtelen visszafordulok Marissához, és zakatolni kezd a szívem.

– Azt hiszem, most tanúja voltam egy pillanatnak – mondja ő vontatottan. – Tekintetek találkoznak, szikrák pattognak, és így tovább.

– Inkább azt láthattad, ahogy egy férfi azon gondolkodik, miért bámulják nyíltan a nadrágját a pultnál lévő nők.

– Annak a fiúnak nem szokatlan, hogy megbámulják – jegyzi meg Marissa, miközben ismét a szemüvegén át vizsgálgatja a fickót. – Ha be akarsz olvadni, nem így öltözködsz. Várj, Penny hív! – mondja, és a telefonját nézi.

– Ne vedd fel! – Marissa szigorúan néz rám. – Ha megkérdezi, jól vagyok-e, hazudnod kell majd. És te utálsz hazudni – jelentem ki.

Elhúzza a száját, de hagyja tovább csörögni a telefont, majd a homlokát ráncolva nézi a kijelzőt.

– Bakker! – mondja. Ez Marissa kedvenc nem-szitokszava. Régen úgy káromkodott, mint egy kocsis, de Mae állandó jelenléte miatt kénytelen volt alkalmazkodni. – Átvennéd a pultot? Fel kell hívnom az egyik beszállítót.

Felmérem, mennyire vagyok részeg. Közepesen. Ez a szint teljesen elfogadható itt, a Vasmacskában.

– Persze – felelem, miközben már csúszok is le a székről.

Mire a pult mögé érek, felkapom a kötényt, és megkötöm a derekamnál, a könyvet olvasó bársonynadrágos, a húszas éveiben járó fiú már oda is sétál hozzám. Dühös pillantást vetek Marissára, aki az ajtóból a válla felett gőgösen rám mosolyog. Csodásan megszervezte ezt az egészet. Beszállító, persze! Egyszerűen felmérte, hogy a fiúnak hamarosan kell majd egy ital, és azt akarta, hogy mire a pulthoz ér, már én álljak a csapok mögött.

– Azt hittem, utálsz hazudni! – kiáltok utána, miközben kinyitja az ajtót.

– Ez nem jelenti azt, hogy rosszul csinálom! – kiabál vissza.

És a fiú már ott is áll, közvetlenül előttem.

– Szia! Kérsz valamit inni? – kérdezi oldalra billentett fejjel.

Magasabb, mint gondoltam, amikor az asztalánál ülve figyeltem őt. Halkan beszél, könyökével a pultra támaszkodva néz rám. Erős, majdnem túl erős a szemöldöke a finom vonású arcához; az a fajta sárm, ami csak bizonyos fényviszonyok között működik, de olyankor lenyűgöző.

– Azt hiszem, ez az én szövegem – felelem.

Elgondolkodik.

– Hm – hümmög, visszapillantva a kasmírmintás fotelre. – Amikor ott ültem, és azon gondolkodtam, mit mondjak majd neked… még nem voltál pultos.

Összeszorítom az ajkam, hogy elfojtsam a mosolygást. Remélem, nem veszi észre, mennyire meglepett. Tudom, lennie kellene annyi önbizalmamnak, hogy elhiggyem, egy magafajta férfi bármit megtenne, hogy meghívjon egy italra, de már nincsen. Fájdalmasan tudatában vagyok a lenőtt hajamnak, ahogy annak is, hogy a rajtam lévő bőrkabát valószínűleg már akkor megvolt, amikor ő még általános iskolába járt.

Aztán ott van az a mellkasomba hasító, átkozott szenvedés. A veszteségérzés. Talán nem az a probléma, hogy harmincegy éves vagyok, hanem hogy úgy érzem, mintha száz lennék.

– Hát a dolgok változnak – mondom. – Mit kérsz?

– Ööö… Egy nagy gin-tonikot? – feleli.

Tiszta pohárért nyúlok. Figyel, enyhe ránc jelenik meg a szemöldöke között. Marissának igaza volt: valahogy nem áll össze a kép. Azt mondanám, magányos művésztípus, kicsit mélabús, kicsit elveszett. Egy dögös emo kölyök, aki nem a megfelelő évtizedben született. De ez valahogy nem passzol a kezében lévő fényes önsegítő könyvhöz.

Észreveszi, hogy azt nézem.

– Olvastad? – kérdezi.

– Nem. Jó?

– Sokan úgy gondolják, hogy az – feleli a könyv hátulját nézegetve. – Itt azt írja: „A válasz az imáinkra: útmutató a valódi kapcsolódáshoz a modernitás korlátai között.”

Felvonom a szemöldököm.

– És te mit gondolsz?

A kérdés hallatán megáll egy pillanatra, és a másik oldalra dönti a fejét. A tekintete álmodozónak, már-már álmosnak tűnik… ami furcsán vonzó, mintha épp most ébredt volna.

– Szerintem egy nagy rakás baromság – feleli könnyedén.

Erőt kell vennem magamon, hogy ne mosolyodjak el.

– Kilenc ötven – mondom, és felé tolom a lime-os gintonikot.

Ha nem tudnám már a kiejtéséből, hogy délről származik, most az arcát nézve is rájönnék: döbbenet ül ki rá, hogy tíz font alatt dupla italt kapott. A telefonját a kártyaolvasóhoz érinti, majd visszatolja felém a poharat.

– A tiéd – mondja. – Hogy sikerült?

Elgondolkodom. Szeretem a gin-tonikot.

– Nem rossz – felelem, miközben a pohár felé nyúlok.

Az arcán most először jelenik meg igazi mosoly. Az elülső fogai kicsit ferdék, mintha összefonódnának, akár két keresztbe tett ujj. Elfojtja a mosolyát, mielőtt szélessé válhatna.

– Megkérdezhetem a neved? – teszi fel a kérdést.

Elfordítom a tekintetem, végigpásztázom a kocsmát, észreveszem a törzsvendégeket – Barney-t, Hazzert meg a nőt, aki mindig dupla whiskyt rendel. Nem tudom eldönteni, akarom-e, hogy idejöjjenek, és megmentsenek ettől a beszélgetéstől, vagy inkább maradjanak a helyükön.

– Lexi vagyok – felelem végül, mert nem jut eszembe semmi jó indok, hogy ne válaszoljak.

– Én meg Zeke. Vagyis a teljes nevemen Ezekiel Ravenhill, ha esetleg nyomozni akarnál utánam – mondja, és megkopogtatja a Túlélni a modern szerelemben című könyvet. – Itt azt írja, mielőtt „továbblépnénk valakivel”, alaposan utána kell néznünk egymásnak minden elérhető közösségi oldalon. Ez a modern kor előnyeit taglaló részben van.

Rémülten bámulom a könyvet.

– Basszus, komolyan? – pillantok fel rá. – Tényleg ezt csinálják az emberek? – Épp csak sikerül lenyelnem a „manapság” szót, még mielőtt nyolcvanöt éves ember benyomását kelteném.

– Hát én nem – feleli. – Nem vagyok fent sehol.

– Tényleg? Egyáltalán semmilyen közösségi oldalon? – Ez felfoghatatlan számomra, mivel én totális Instagram-függő vagyok.

Néha észre sem veszem, hogy megnyitottam, egyszer csak ott vagyok, görgetek lefelé mások életében, és előre látható módon egyre inkább elszomorodom.

– Egyszerűen nem nekem való – von vállat, miközben leül egy bárszékre. – A könyv szerint viszont muszáj magunkévá tenni ezeket a dolgokat, ha túl akarunk élni, szóval azt hiszem, én egy kihalófélben lévő faj vagyok.

Ahogy ezt mondja, tényleg szomorúnak tűnik, ami furcsa. Nehezen hiszem el, hogy egy ilyen férfinak önsegítő könyvre lenne szüksége. Például nagyon magabiztosnak tűnik, ahogy rám néz, nagyon lazának. Még akkor is érzem magamon a könnyed, meleg tekintetét, amikor nem pillantok vissza rá. Általában nem szeretem, ha méregetnek. Mae mellett könnyű… Ha gyerekkel vagy, senki sem néz rád kétszer, mintha másik kategóriába tartoznál, mindig mellékszereplő lennél. Ugyanez történik, ha pultos vagy: a háttér részévé válsz. És ez nekem tökéletesen megfelel.

Aztán Zeke elfordítja rólam a tekintetét, és végigpásztázza a kocsmát. Meglepődve veszem észre, hogy ettől hiányérzetem lesz.

– Bocs – mondja. – Csak furcsa déjà vu-m támadt. Régebben itt kék szőnyeg volt?

– Igen – felelem. Anya halála után cseréltük le. Nagy felújítás volt, mivel akkor még nem tudtuk, hogy nem engedhetjük meg magunknak. – Jártál már itt korábban? – kérdezem.

– Régebben, igen. Az apám egy lakóhajón élt a kikötőben, szóval gyerekként sokat voltam Gilmouthban. Azóta csak egyszer jöttem vissza, amikor eladtam a hajóját, miután meghalt.

– Ó! – mondom kissé megdöbbenve. – Sajnálom.

– Semmi baj. Tegnap visszavásároltam.

– Ó, értem… – Próbálom követni.

– Azért vagyok itt, mert visszavásároltam a halott apám régi hajóját öt év után. Kivettem két nap szabit, és van egy nagy tervem: lezárni a múltat, és rendbe tenni a fejemet – magyarázza, miközben megrázza a fürtjeit, mintha vizet akarna kirázni a füléből, aztán fanyar mosollyal rám néz. – A bátyám szerint ez a kapunyitási pánikom része.

Arra gondolok, hogy én meg titokban épp most költöztem a legjobb barátnőm lakóhajójára egy utazótáskával és két tescós szatyor élelemmel, és azon tűnődöm, vajon Zeke-kel több közös van-e bennünk, mint sejtettem.

– Szóval ismered a Vasmacskát? – kérdezem.

Lusta tekintete újra rám talál. A szeme világosbarna, majdnem borostyánszínű.

– Az apám gyerekként sosem hozott ide – mondja. – De lehet, hogy bejöttem egyszer, amikor eladtam a hajót. Ez a bár ismerősnek tűnik. Te viszont nem, és úgy érzem, emlékeznék rád. Itt dolgoztál… – félrenéz, próbálja felidézni az évet – 2019 nyarán?

Elgondolkodom. Nem, akkor épp nem. A nyarat egy lakókocsiban töltöttem Devonban, egy Theo nevű, babaarcú fiúval, akiről azt hittem, ő életem szerelme. Theo a felső karjára tetováltatta, hogy Lexi örökké. Ez ritka lázadó gesztus volt tőle, ami egyáltalán nem állt jól neki. Szerintem csak azért tette, mert a volt barátnője azt mondta, szereti a tetovált férfiakat. Én viszont akkor is elég józanul gondolkodtam, hogy ne varrassam magamra: Theo örökké. Azt mondta, elköteleződésfóbiám van, de végül kiderült, hogy egyszerűen csak igazam volt. Amikor közöltem vele, hogy otthon akarok maradni, és segíteni a legjobb barátnőmnek felnevelni a gyerekét, olyan gyorsan lelépett, hogy még a drága Nintendo konzolját is ott hagyta nálam.

– Nem – felelem. – Azon ritka nyarak egyike volt, amikor nem dolgoztam. Az egyetlen, igazából.

– Tudtam – mondja Zeke. – Túl szép vagy ahhoz, hogy elfelejtsen az ember.

Erre kissé prüszkölve felnevetek.

– Azt hiszed, viccelek?

– Szerintem nem először használod ezt a borzalmasan nyálas bókot.

– Komolyan mondom. Tényleg szép vagy.

– Nem vagyok az. De azért köszi.

Elhallgat egy pillanatra; az az érzésem, hogy kizökkentettem.

– Bocs, de mit jelent az, hogy „nem vagyok az, de azért köszi”?

A fejem kicsit zsong a bortól, a testem pedig ösztönösen elhárítaná a bókjait; elviselhetetlen érzést váltanak ki belőlem. Beletúrok a jegesvödörbe, hogy fellazítsam a jeget.

– Szóval, Zeke Ravenhill, te flörtölőmester – mondom, miközben dühösen belevágok egy különösen nagy jégdarabba –, honnan tudjam, hogy nem vagy totális seggfej, ha nem lehet utánad nézni a közösségi médiában?

Visszanéz a Túlélni a modern szerelemben című könyvre. Azt hiszem, mérlegeli, engedje-e, hogy témát váltsak.

– Nem hiszem, hogy ha lenne Instagramom, ott reklámoznám a velem kapcsolatos figyelmeztető jeleket – válaszolja végül, és végighúzza a kezét a könyv borítóján. – De jó kérdés. Ha akarod, felhívhatjuk az anyámat.

Visszadobom a lapátot a jégvödörbe, próbálok mozdulatlan maradni, karba fonom a kezem. Egy kicsit ideges vagyok. Rég éreztem így magam egy férfi társaságában; elfelejtettem az egyszerű flörtölés keltette izgalmas, elektromos feszültséget.

– Mit mondana? – kérdezem.

Finoman elmosolyodik.

– Valószínűleg azt, hogy egy rejtély vagyok. Ezt szokta mondani: „Tudod, Ezekiel egy kissé különc. De jó szándékú, és ha felismeri a benne rejlő lehetőségeket, igazán nagy dolgokat érhet el”, és a többi. Szóval úgy beszélne rólam, ahogy az ember a legkevésbé sikeres gyerekéről szokott.

A mögöttem lévő pultnak dőlök. Elgondolkodom, vajon észrevette-e, mennyire sokat elárult ezzel, és mennyivel vonzóbb, amit most mondott, mint a nyálas dumái… Mindig is gyengéim voltak a kissé megtört emberek. Eszembe jut Marissa javaslata, hogy csak egy kis figyelemelterelésre van szükségem, és érzem a régi önmagam halk suttogását: a nőét, aki sosem nézett úgy pasira, hogy az túl jó lenne hozzá.

– És igaza van? Tényleg jó szándékú vagy? – kérdezem.

– Sok mindent jól csinálok – feleli pókerarccal, de kissé csibészesen.

Általában, amikor egy pasi dumálni kezd velem, egyfajta nyomás nehezedik a beszélgetésre, mintha minden kimondott szó növelné az elvárást, de Zeke olyan, mintha játszana. Ez összezavar.

– Azért flörtölsz, mert le akarsz feküdni velem? – kérdezem, miközben egyenesen a szemébe nézek.

Nem tudok olvasni az arcáról. Azt vártam, hogy meglepődik, de ő csak lehajtja a fejét egy pillanatra, mintha összeszedné magát, vagy talán mérlegelné a dolgot.

– Azért flörtölök veled, mert érdekesnek és gyönyörűnek talállak – feleli könnyedén, miközben újra rám néz. – És talán egy kicsit…

Ne mondd, hogy szomorúnak! Ne mondd, hogy magányosnak!

– Unottnak tűnsz.

Pislogok.

– Te ezt akarod, Lexi? – A hangja elmélyül, és a gyomrom ugrik egyet. – Te ezt keresed?

Már nyitnám a szám, hogy igent mondjak, de az utolsó pillanatban ez bukik ki belőlem:

– Harmincegy éves vagyok.

– Oké – feleli Zeke teljes nyugalommal. – Az én csillagjegyem meg Halak. – Aztán, amikor látja, hogy ezzel nem nyűgözött le, hozzáteszi: – Azt hittem, tényeket osztunk meg magunkról. Nem ezt játsszuk?

Felnevetek.

– Úgy nézel ki, mint egy húszéves. Fura lenne. Túl fiatal vagy.

– Huszonhárom vagyok. Nem vagyok túl fiatal. Pont jó – mondja, most már pimasz mosollyal, ami gödröcskét formál a bal orcáján.

Már a puszta gondolat, hogy eltöltsek egy éjszakát ezzel az idegennel, aki nyolc évvel fiatalabb nálam, egyszerre tűnik dekadensnek és tiltottnak, de most nem kell a korai kelésre gondolnom. Nincs egy kisgyerek, akihez haza kellene mennem… Mae Pennynél és Ryannél van. Mindene megvan, amire szüksége lehet.

– Egyetlen éjszakát akarok – hallom magam. – Egyetlen ostoba, meggondolatlan, szórakozással teli éjszakát. Részeg akarok lenni, és jól akarom érezni magam.

Félrebillenti a fejét.

– Ezt meg tudom adni neked.

A hasamban lassan szétárad a forróság, mint egy kígyózó, kibomló kötél.

– Mikor végzel? – kérdezi nyugodt hangon. – Igyunk valamit együtt! Rendesen – teszi hozzá, a tekintete a gintonikomra siklik, amelybe épp csak belekortyoltam, miközben a pult mögött tettem-vettem.

– Hivatalosan amúgy nem is dolgozom ma. Szóval amint Marissa visszajön azon az ajtón, szabad vagyok.

A tekintetem az ajtó felé vándorol. Ő is lassan, szinte színpadiasan odafordul, és figyeli, közben néha hátrapillant rám izzó, kacérkodó pillantással. Várunk. Lassú lüktetést érzek a testemben. Már nem is emlékszem, mikor csináltam utoljára ilyesmit. Ilyen spontán, felelőtlen dolgot.

Kinyílik az ajtó. A kezem már a kötényemen van, az ujjaim enyhén remegnek, ahogy kioldom a megkötőt.

– Hová megyünk? – kérdezi Zeke, miközben elindulok felé a pult mögül.

– Sehová – felelem. – Ez Gilmouth. Ha inni akarsz, nincs más hely, csak ez.

Zeke

Oda a tervem, a „hosszú távú elköteleződés gondolatban és tettekben”. Oda az „elköteleződés a valódi kapcsolódás keresése iránt”. Ott hagyom a pulton a Túlélni a modern szerelemben példányát, miközben Lexivel az ablak melletti karosszékekhez megyünk. A könyv puszta látványa bűntudatot kelt bennem. Amúgy is ez a legostobább, amit eddig ebből a sorozatból olvastam. Mégis mik volnának a „modernitás korlátai”?

Igazság szerint már olyan rég történt ilyen, hogy talán hiányzott is. Ez a könnyed adok-kapok valakivel, aki igazából csak egy dolgot akar tőlem – olyasvalamit, amiről tudom, hogy meg tudom adni neki. Igen, ezzel megszegem az összes szabályomat, de… Még egy egyéjszakás kaland, ugyan mi baj lehet belőle?

Odakint már felkapcsolták az utcai lámpákat, aranyfényben ragyognak a kikötő árbócainak sötét sziluettje előtt. Lexi felteszi a lábát az ablak alatti régi radiátorra, én pedig követem a példáját. Fekete bakancsom ott van az övé mellett, majdnem összeérnek, de mégsem.

Közöttünk ott vibrál a levegőben az este csendes ígérete. Érzem, ahogy lassan átveszem a ritmusát. Ahogy a tekintetünk találkozik, szétrebben, majd újra egymásba fonódik, és ahogy a testünk egymás felé hajol. A fejemben újra és újra visszhangzik a mondata – egyetlen éjszakát akarok –, és előttem a pillantása, amikor kimondta. Mintha már maga a szó felizgatta volna.

– Egyforma a cipőnk? – kérdezi, és a pohara felett a lábunkra néz.

Finoman meglököm a bakancsát a sajátommal.

– Ez gond?

– Csak azért, mert neked jobban áll.

Felnevetek. Ő viszont rezzenéstelen marad, alig mosolyog, amióta beszélgetünk. Még így, félig elheverve, a lábát feltéve is úgy ül, hogy az egyik karját pajzsként maga elé húzza. Lexi minden mozdulatában olyan, mintha korlátok közé lenne szorítva, mintha lehalkították, eltompították volna. Látszik rajta, hogy bonyolult.

És én odavagyok azért, ha valaki bonyolult.

– Nem hiszem el, hogy megegyeztünk egy közös éjszakában, még mielőtt megcsókoltuk volna egymást – közli, miközben rám néz. – Ez nagyon nem jellemző rám, csak hogy tudd.

– Szóval neked a csók… Mi is? – kérdezem szórakozottan. – Valami meghallgatásféle?

A pillantásával egyértelműen közli, hogy persze. Mégis mi más lenne? És én arra gondolok: Rendben, szóval még senki sem csókolt meg úgy, ahogy megérdemelted volna.

– Gyere ide! – mondom, kissé megemelve az állam.

Ő felhúzza a szemöldökét.

– Te gyere ide!

Elmosolyodom. Valójában egy kicsit idegessé tesz, olyan gyomorbizsergető értelemben. Van valami ebben az éjszakában, ami más, mint a korábbiakban. Talán én változom. Remélem, így van.

Közelebb húzom a székemet Lexiéhez, amíg a karjaink össze nem érnek, aztán teljesen felé fordulok. Ő visszanéz rám kissé feszült és kihívó tekintettel, mintha provokálna, hogy tegyem meg. Nem szólok semmit, csak várok, néhány lélegzetvételnyi távolságból figyelem. Látni akarom, hogy ellazul, mielőtt megérintem.

Iszik egy kortyot a borból, közben végig a szemembe néz. A lélegzete kezd egyenetlenné válni, és érzem, ahogy az én testem is megfeszül.

– Rajta! – biztat.

Én csak félrebillentem a fejem. Tovább nézem. A tekintetemmel végigpásztázom az arcát, a rendkívüli, jégkék szemét, az álla határozott ívét. Figyelem, ahogy az ajka szétnyílik, érzem, ahogy a pillantása a számra siklik, és tovább várok.

Felsóhajt.

– Jól van – mondja, és odahajol hozzám, hogy megcsókoljon.

Már a csókjából érzem, hogy azt hiszi, én csak egy kölyök vagyok, aki nem igazán tudja, mit csinál, és hogy neki kell majd megmutatnia a dolgokat. Hamar eloszlatom ez a tévhitet. A szám enyhén az övéhez simítom, majd visszahúzódom, keresem, mit szeret. Meleg, meglepett sóhaj szakad fel belőle, amikor finoman megérintem a nyelvét a sajátommal, ezért megismétlem, és elmosolyodom, amikor az ujja hegyével megszorítja az alkaromat.

– Hm – lihegi, amikor kicsit hátrébb húzódom.

Most másképp néz rám. Nyelek egyet, és a pult felé pillantok.

– Csináld megint! – parancsolja, miközben kezével visszafordítja az arcomat maga felé.

Magamhoz húzom. Néhány percnyi csókolózás után már érzem a testében az apró, vibráló türelmetlenséget, a visszatartott feszültséget.

– Menjünk! – mondja zihálva.

Én megrázom a fejem.

– Előttünk az egész éjszaka – felelem, miközben kisimítok egy kóbor hajtincset az arcából. – Megígértem neked, hogy ostoba, meggondolatlan és szórakoztató lesz. Szóval…

Felhúzom a szemöldököm, mintha csak azt kérdezném: „Számodra milyen az ostoba, meggondolatlan és szórakoztató?”

– Rendben – mondja, és felragyog a szeme. – Felesezzünk!

Végül akkor hagyjuk el a Vasmacskát, amikor zárás előtt nem sokkal megérkezik egy newcastle-i társaság, ami egy buszos kocsmatúrán vesz részt. Kifelé menet elemelek az egyik asztalról egy barna puhakalapot, mire Lexi rosszallóan néz rám, pedig csak egy gagyi kellék, és a jelmezbe öltözött fiatalok mind túl részegek ahhoz, hogy észrevegyék.

– Lopni csúnya dolog – jegyzi meg, miközben hozzám simul.

– Ez nem lopás, hanem új otthont keresek neki – felelem. – Két fontnál többet amúgy sem fizethetett érte.

Lexi hunyorogva pillant fel rám.

– Most épp tévútra vezetsz engem, fiatalember? Te volnál a tévút megtestesítője?

Nem törődöm az apró szúrással a mellkasomban, csak elmosolyodom, és újra megcsókolom, a kezem megtalálja a bőrkabátja ívét, ahol a dereka elkeskenyedik. Botladozva távolodunk el a bártól, nem akarunk elszakadni egymástól, amíg végül elérjük a kikötő kerítését, és nekifeszülünk. Előbb én dőlök háttal a dróthálónak, aztán ő. Teljes testünkkel egymáshoz simulunk. Már a puszta érintése is elég ahhoz, hogy szinte fájóan akarjam, főleg miután egész este úgy csókolóztunk a kocsmában, mint a tinédzserek. Rég volt már ilyen, és ez a nő tényleg tetszik nekem. Nagyon.

Amikor végül elszakadunk egymástól, egy felhőben találjuk magunkat.

Tengeri köd, a víz felől hirtelen érkező, sűrű páraréteg. Emlékszem, gyerekkoromban is volt ilyen, amikor meglátogattam itt az apámat. Mintha valaki kiradírozta volna a világot, és csak mi maradtunk volna.

Lexi hátrébb húzódik, a kerítés enyhén megremeg a súlyunktól.

– Most én vagyok részegebb, mint gondoltam, vagy…

– Nem csak te. Eltűnt a világ.

– Ó! Hát… nem fog hiányozni – mondja, majd megragadja a mellényemet, és újra magához húz, miközben a köd füstként gomolyog körülöttünk.

Ég a szám, a mellkasom megfeszül, mintha kiütöttek volna, és most próbálnék újra levegőhöz jutni. Minden más, ami egyébként fontos számomra – a munka, azok a bizonyos könyvek, az egész családi mizéria –, mintha mind elúszott volna, és ma este csak Lexi létezik.

Imádom ezt az érzést. Semmi sem tisztítja ki úgy az ember fejét, mint az efféle vágy.

– Mi a fenét művelsz velem, Zeke? – suttogja. – Esküszöm, remegek.

– Menjünk az én hajómra? – kérdezem a kikötőkapu felé pillantva, miközben már a zsebemben kotorászok a kulcscsomó után. Először mondom ki, hogy „az én hajóm”. Fura érzés. Nem vagyok tengerésztípus. Az apám ilyen volt, én pedig próbáltam nem olyanná válni, mint ő.

Lexi hozzám simul.

– Menjünk inkább az enyémre!

– Oké, persze.

Abban a pillanatban, hogy újra megcsókolom, mély, forró nyögés szakad fel belőle, ami teljesen átjár, és azonnal merevedésem lesz. Amikor elérjük a kaput, elengedjük egymást; ő megbotlik a kerítésben, miközben én a beléptetővel próbálom beengedni magunkat. Azt hiszem, elvétem az érzékelőt, de aztán a kapu kinyílik, és már be is lépünk rajta, vissza a ködbe, és újra egymásba gabalyodunk.

– Várj! – mondja, megáll egy pillanatra, és hunyorog a sötétben.

Pont az apám, helyesebben az én lakóhajómhoz érkezünk. A kék festése tompán dereng a ködben. Nem sokat lehet látni: csak a tetőre erősített régi bicikli alakját, a kályha vékony, fémből készült kéményét, és az orrára fehérrel felfestett nevet: Boldog Pele. Emlékszem, anyám milyen gondosan javítgatta azokat a betűket ecsettel, amikor a hajó még családi nyaralások helyszíne volt, a válás előtt, mielőtt apám otthonává és anyám számára tiltott területté vált. Utólag meglep, hogy apám sosem nevezte át.

– Akkor hát… – kezdi Lexi, miközben a hajó felé lép.

Én is elindulok, de aztán eszembe jut, hogy eredetileg azt akarta, hozzá menjünk, ezért megkérdezem:

– Biztos vagy benne?

Összeráncolja a homlokát.

– Igen. Biztos.

– Elszakadt a farköteled! – kiált valaki a stégről.

Paige hogyishívják… Már nem emlékszem a vezetéknevére. Nem hiszem el, hogy még ma is itt lebzsel ebben a kikötőben. A hajója mindig a Boldog Pele mellett volt kikötve. Idegesítő teremtésként emlékszem rá. Gyakran besétált a családi estéinkbe a fedélzetre, „csak beugrott” egy bögre gyógyteával a kezében, és ott időzött addig, amíg kellemetlenné nem vált a helyzet. Az a fajta ember, aki képtelen felmérni a hangulatot. A bátyja meghalt, és utána sosem volt már a régi… Legalábbis az apám mindig ezt mondta. Ez egyike volt azoknak a semmitmondó, szokásos frázisainak, amelyeket folyton ismételgetett, mint például a válással kapcsolatos kedvencét: „Bizonyos dolgok túlságosan elromlanak ahhoz, hogy meg lehessen javítani őket.”

– Az, hogy elszakadt a kötél, valami rosszat jelent? – kérdezi Lexi, miközben ellép tőlem, hogy megnézze.

– Ez a hajó mindig is túl hosszú volt ehhez a stéghez. Nézzétek, semmi gond, át lehet alakítani az orrkötelet két rugókötéllé – magyarázza Paige, aki hirtelen előtűnik a ködből. – Így éjszakára rendben lesz. A barátod a kötél közepét áthurkolja a stég bakján, én rögzítem az orrnál és a tatnál, te pedig közben tartod a hajót. Most épp nincsen árapály, úgyhogy pillanatok alatt megleszünk.

– Kösz – mondjuk Lexivel egyszerre.

Őszintén szólva fogalmam sincs, miről beszél. Az apám sosem volt különösebben jártas a hajós zsargonban, és minket sem tanított meg az efféle dolgokra.

– Reggel majd újra benézek, hozok egy kis tartalék kötelet, hogy rendesen ki tudjátok kötni a hajót – mondja Paige. – De ez most estére megteszi, rendben?

Ránk mosolyog. Amúgy valószínűleg egész kedves nő. Most már látom, hogy annak idején talán csak magányos volt, amikor mindig betoppant hozzánk esténként. Akkor, tízévesen, ezt még nem értettem.

– Igazán kedves. Köszönjük a segítségét – mondja Lexi.

Megfogom a hajó oldalát, miközben Lexi elindul, hogy kövesse az utasításokat, Paige pedig körülöttünk dolgozik. Ezt a részt jól ismerem, apának is segítettem a hajót megtartani. Jeremyvel gyerekkorunkban ez volt a specialitásunk. Lyra már kevésbé vett részt ebben. Őt mindig nehéz volt rávenni, hogy bármiben is segédkezzen. Kicsit forog velem a világ, talán egy-két felessel többet ittam a kelleténél.

Mély levegőt veszek, érzem a köd ízét a nyelvemen, a testem fájdalmasan izzik a vágytól. Lexit már nem is látom – olyan sűrű a köd, hogy alig egy méter a látótávolság –, és ez a furcsa talajvesztettség kissé megijeszt.

– Mindjárt megvagyunk! – kiáltja vidáman Paige valahonnan a ködből.

A Boldog Pelével kapcsolatos emlékeim java a szüleim válása utáni időszakból származik; mindössze négyéves voltam, amikor apa végleg ideköltözött. Egy pillanatra úgy érzem, mintha hallanám, ahogy a vacak, házilag barkácsolt ukuleléjén játszik, vagy dúdolgat, miközben a konyhában tesz-vesz, esetleg Lyrával és Jeremyvel szúdokuzik. Emlékszem, ahogy a fedélzeten ültem a testvéreimmel, apa pedig mögöttünk állt, miközben horgászni tanított minket. Már ennyi idősen is éreztem, milyen kétségbeesetten akarja, hogy élvezzük, és izzadtam a rám nehezedő nyomástól, mivel természetesen béna voltam benne, a többiek meg annyit fogtak, hogy a zsákmány egy részét le is kellett fagyasztani.

– Úgy tűnik, Paige végzett – szólal meg mögöttem egy meleg, kissé rekedtes hang.

Megfordulok, és látom Lexit előbukkanni a ködből: az ajka megduzzadt, az arca kipirult. Finoman megbillen, a teste az enyémnek ütközik, és abban a pillanatban már újra csókolózunk. Néhány másodperc, és minden gondolatomat ő tölti ki. Van benne valami, nem is tudom, valami más. Aztán figyelmeztetem magam: nem, nem lehet más. Ő csak egy éjszakát akar.

– Jó éjt nektek! – hallatszik Paige hangja a távolból.

A köd örvénylik és gomolyog, elnyeli a kikötő egyéb hangjait.

– Nagyon köszönjük a segítséget! – kiáltom, miközben a kezem még mindig Lexi derekán pihen.

Elhatározom, hogy holnap viszek Paige-nek egy üveg bort hálából, de már most tudom, hogy el fogom felejteni. Még józanon sem vagyok jó az efféle dolgokban. A gondolatban feljegyzett dolgok egyszerűen kiszállnak a fejemből… Mindig is ilyen voltam.

– Nos – lihegi Lexi, kissé hátrébb húzódva –, hálószoba?

A nyakát nyújtogatva kukucskál be a hajó ablakain.

– Igen. Mindenképp.

Felsegítem a fedélzetre. A zsebemben kotorászok a kulcs után, amikor ő lenyomja a kilincset. Nyitva van. Biztosan nyitva hagytam. Megszokás lehet, apa sosem zárta. Lebotorkálunk a lépcsőn a nappaliba. Amikor ma először beléptem ide, megdöbbentett, milyen kicsi ez a hajó. Talán mert gyerekként minden nagyobbnak tűnt, vagy mert tényleg szűkös: tizenkét méter hosszú, alacsony plafonnal és szűk terekkel. Ahogy a padló finoman megmozdul a talpam alatt, megszédülök, és meg kell kapaszkodnom a falban, miközben átlépek a hálószobába. Ismét rám tör a déjà vu érzése. Lexit nézem, és megpróbálom elhessegetni a régi emlékeket.

Amikor végre ágyba bújunk, már semmi sem vonja el a figyelmem tőle. Elképesztően gyönyörű. Még a majdnem teljes sötétségben is érezni, hogy tétovázik, ahogy hátrahúzódom, hogy megpillanthassam a testét a takaró alatt. Fel akartuk kapcsolni a villanyt, de nem működött, így csak a ködös kikötő fényei és a tetőablakon át beáradó telihold világít.

– Hihetetlen vagy – mondom, miközben lassan végigsimítom a mellétől a derekáig, a csípőjétől a combjáig. – Tudod?

Buzgón hozzám simul, és sejtem, hogy félig azért teszi, hogy ne nézzem. Egyenesen a szemembe néz – forrón, vadul –, de nem felejtem el, hogy amikor azt mondtam neki, szép, ő csak annyit felelt: „nem vagyok az, de azért kösz”. Egyetlen éjszaka nem elég ahhoz, hogy ez megváltozzon benne. De azt megadhatom neki, amit kért: felelőtlen szórakozást. Egy éjszakát, amikor elszökhet a valóság elől. Ahogy végigcsókolom a kulcscsontját, ráhangolódom. Elengedem a gondolataimat. Ő felnyög, és a testem azonnal reagál a hangjára. Kóstolgatom a bőrét, simogatom, próbálom megmutatni, mire gondolok, amikor azt mondom, hogy hihetetlen. A testünk lassan közös ritmusra talál, már tudom, hogyan okozzak neki örömet, hogyan vezessem végig azon a lassú, játékos, kanyargós úton, amely oda visz, ahová mindketten tartunk. Forró csókokat lehelek a hasára, és érzem, ahogy tekergőzik alattam.

Ám ekkor felpillantok. Látom a kibomlott haját, a szétnyílt ajkát. Az okos, tágra nyílt, jégkék szemét. A tekintetünk összetalálkozik, és valami áramütésszerűen végigfut rajtam. Mintha megégettem volna magam. Kizökkenek a ritmusból. Hallom, ahogy elakad a lélegzetem.

Nem tudok kikapcsolni.

Ez más, mint szokott lenni, visszhangzik a fejemben, de lehajolok, megcsókolom a combja finom bőrét, és nem figyelek erre a hangra. Egy éjszaka, csak egyetlenegy éjszaka. Ha valamihez, hát ehhez igazán értek.