Lukas Bärfuss

KOALA

A Swiss Arts Council Pro Helvetia támogatásával

A mű eredeti címe: Koala

Copyright © Lukas Bärfuss

© Wallstein Verlag, Göttingen, 2014

Fordította: Nádori Lídia

Hungarian translation © Nádori Lídia, 2024

Hungarian edition © Scolar Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét választotta. Iratkozzon fel hírlevelünkre a www.scolar.hu honlapon, vagy keressen minket közösségimédia-csatornáinkon: www.facebook.com/scolarklub instagram.com/scolarkiado tiktok.com/@scolarkiado

Scolar Kiadó, 2024

1026 Budapest, Gábor Áron u. 28.

Telefon: (06 1) 466 7648

scolar@scolar.hu; www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Kozma András

Borító: Kósa Csilla

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-963-509-991-7

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

T-nek

Meghívtak a szülővárosomba, hogy tartsak előadást egy német költőről, aki kétszáz évvel ezelőtt egy novemberi napon keresett egy mélyedést a Berlin melletti Wannsee partján, majd golyót eresztett barátnője, Henriette Vogel szívébe, majd egy másikat pedig a saját szájába. A tanácsházán, ebben a masszív, tizenhatodik századi épületben a város főterén, annak is a nagytermében kellett megosztanom a közönséggel néhány gondolatot erről a férfiról és életművéről, és mivel a város kicsi, a vendéglők pedig korán zárnak, vagyis tudtam, hogy mire véget ér az előadásom, késő lesz egy tisztességes vacsorához, meghívóimmal együtt már hat körül beültünk egy vendéglőbe a várost kettészelő folyó partján.

Félórával később, miután már megrendeltük az ételt, megjelent a bátyám, és leült hozzánk. Néhány héttel korábban felhívtam, hogy tájékoztassam látogatásomról szűkebb pátriámban, holott biztos voltam benne, hogy előadásom tartalma, egy tizennyolcadik század végi német költő sötét, ráadásul részben nehezen érthető életműve kevéssé fogja érdekelni őt. Ritkán volt alkalmunk találkozni; bátyám alig mozdult ki abból a városból, amelyet én huszonhárom évvel korábban nem egészen önszántamból elhagytam, és amelyet azóta kerültem. Különböző életet éltünk, anyánkon, valamint némely, nem kizárólag kellemes gyerek- és fiatalkori emléken kívül nem sok minden kötött össze bennünket. Általában két óra elegendőnek bizonyult egy-egy találkozásra, amelyet abból a nem éppen csillapíthatatlan kötelességérzetből – amint az jó testvérekhez illik – abszolváltuk, hogy ne veszítsük el egymást egészen szem elől.

Most is látom magam előtt, ahogy azon a május végi napon belépett az ázsiai hangulatú, főként fiatalok látogatta vendéglőbe, és háta mögött az üvegfallal, amelyen át legelőkre, a folyóra és a túlpart első házsorára lehetett látni, megállt és körülnézett, minket keresve, karcsú negyvenes férfi, ápolt, barátságos, tartózkodó és azonnal felismerhetően agglegény.

Leült mellém, vacsorát nem kért, egy sört rendelt. A beszélgetésbe, amely irodalomról szólt, valamint a hipotaktikus mondatszerkezetről, amelyről ama költő és öngyilkos elhíresült, nem folyt bele. Hallgatagon kortyolta a sörét. Eszembe jutott, hogy már akkor előre látta ezt a helyzetet, amikor mondta nekem a telefonban, hogy nincs kedve beállni a csodálóim gyűrűjébe, semmitől nem viszolyog annyira, mint a talpnyalóktól. Arra, hogy biztosan lesz alkalmunk külön beszélgetni, csak annyit mondott, hogy ő nem áltatná magát ezzel, és én ott a vacsoraasztalnál percről percre kényelmetlenebbül éreztem magam. Rádadásul, mivel hosszú padokon ültünk, folyton egymáshoz értünk, ami érezhetően kellemetlen volt neki. Fészkelődött a padon, igyekezett távolságot tartani, éreztem, hogy csak udvariasságból nem távozik, és noha a helyzet, mint említettem, számomra sem volt éppen szívderítő, a hangulatához legalább hozzá voltam szokva, nem lepett meg a hallgatása, régről ismertem ezt a duzzogást.

Olykor-olykor váltottunk pár mondatot, főleg amikor a pincér ételt vagy italt hozott, amitől szünet támadt a beszélgetésben. Megtudtam, hogy nincs jól, bánatot okoz neki egy nő, akit pár évvel korábban ismert meg, és akivel, attól tart, véget ért a szerelem. A helyzet nem kedvezett a részletek kifejtésének, de ez akkor is elmaradt volna, ha kettesben és zavartalanul beszélgetünk. Ha volt köztünk bizalmas viszony, akkor az a cinkos hallgatásra korlátozódott, meg az utalásokkal kódolt beszédre, amely soha nem hatolt le a dolgok mélyére.

Valamivel nyolc előtt vendéglátóim kiegyenlítették a számlát, és felkerekedtünk, hogy átmenjünk a Városházára, bátyám azonban, mivel várt rá az éjszakai műszak az éjjeli menedékhelyen, ahol hajléktalan koldusoknak és drogfüggőknek osztott fekhelyet és takarót, elbúcsúzott, és felült égszínkék kerékpárjára, egy különös járműre, amely motorra hajazott a magas kormányával, alacsony ülésével és széles gumiabroncsaival. Sem az életkorához, sem a személyiségéhez nem illett ez a kerékpár, ő pedig tudatában volt ennek a ténynek, mi több, kárörvendő vigyorral nyugtázta. Elkerekezett tehát az alkonyatban, és eltűnt a szemem elől a langymeleg tavaszi estét élvező sétálók között.

Megtartottam az előadást, életre keltettem egy férfi portréját, akin, saját szavaival élve, ezen a földön nem lehetett segíteni, a leszerelt katonáét, aki bejárta Európát és néhány hónapra itt ragadt ebben a városban, mint valami hajótörött, az Aare folyó két ága közötti szigeten, egy polgárháború árnyékában, és beleélte magát az egyszerű parasztok szerény életébe, de ezt a látomást is csak azért követte, hogy kudarcot valljon. Nem tudom, mi volt az oka, az életrajz felidézése, az erőszaké, amelynek szemtanúja és részben okozója volt gyerek katonaként, Mainz ostromakor például, amelyről mindenki, aki ott volt, bizton állította, hogy leírhatatlan mészárlás lett belőle, mindenki, kivéve a költőt, akiben a város kíméletlen ágyúzása csupa édes emléket hívott életre, és nem a hétezer, szanaszét heverő hulla jutott róla eszébe, hanem a feltoluló érzelem, bármit is értett ezen; vagy azért-e, mert rosszul éreztem magam attól, hogy egy kettős öngyilkosságot ünnepelünk, jobban mondva egy gyilkosságot és egy öngyilkosságot; vagy egyszerűen azért, mert felkavart a mélykékben játszó tavaszi este, nem tudom már megmondani. Csak annyi bizonyos, hogy miután véget ért az előadásom, igyekeztem mielőbb eljutni a legközelebbi kocsmáig. Két egykori iskolatársam tartott velem. A kocsma csupán pár lépésnyire volt a Városházától, a tér túloldalán, és nem tudom, kell-e jelentőséget tulajdonítanom annak, hogy a Mészáros nevet viselte, portáját pedig arany oroszlán díszítette, mancsában hatalmas baltával, amilyet a böllérek használnak; mindenesetre késlekedés nélkül magamba zúdítottam két-három pohár sört, kísérővel. Abban a városban, mint említettem, korán zárnak a vendéglátóipari egységek, így hát a hivatalos záróra után, kissé már kapatosan, odébb álltunk pár házzal, egy félhomályos lokálba, ahová keskeny lépcsőn lehetett lejutni, és ahol csak mi voltunk vendégek, ha nem számítjuk a két attraktív hölgyet, az éjszaka királynőit, akik a bárpult mellett trónoltak. Egyiküket, egy ázsiai szépséget Daisynek hívták, a következő órákban vele kötöttem ismeretséget, és minden egyes pohárral nagyobb derültséget keltett bennem hiányos nyelvtudása, amely bájos félreértések forrása volt. Izgalmasnak találta, hogy egy íróval beszélget, én pedig ámultam, hogy milyen figyelmesen hallgatja okfejtésemet, és milyen őszinte érdeklődést mutat az öngyilkos költő életművének homályosabb pontjaira vonatkozó, nem egykönnyen követhető interpretációm iránt. Úgy tűnt, ő az első ember, akinél értő fülekre találok azzal a bizonyos vesszővel, amely a költő egyik első elbeszélésében az apa és lánya kibékülését ábrázoló jelenetet egyetlen, ártalmatlannak tűnő mondaton belül a maszturbáló anya leírásává alakítja át, aki úgy nézi végig a jelenetet, hogy az apa és a lánya ebből mit sem vesz észre. Daisy az ajkaimon csüggött, és jót mulatott az onanizáló anyák iránti érdeklődésemen, így hát hajnali négykor, amikor ott álltam az üres utcán, nem is annyira a pár óra alatt eldorbézolt honoráriumot sirattam, sokkal inkább Daisyt, aki, miután a pultos szólt, hogy még egy kör és zárnak, közölte, hogy neki is lejárt a munkaideje, majd faképnél hagyott az irodalmi fejtegetéseimmel és a kiegyenlítetlen számlával.

Mivel kapcsolatom a várossal ekkorra már régen meglazult, hotelszobát foglaltak nekem a pályaudvar közelében, ahová nyilván félig öntudatlanul is eltaláltam. Az sem kizárt, hogy taxi vitt oda, a pár száz méterrel odébb lévő szállodába, nem tudom megmondani. Csak az éjszakai portásra emlékszem, pontosabban a szégyenemre, ahogy a portás letette elém a pultra a bejelentőlapot, én pedig hiába igyekeztem, képtelen voltam rendesen kézbe fogni a tollat, a papírt aláírni pedig végképp nem tudtam. A portás megértőnek bizonyult, azt mondta, másnap reggel is pótolhatom, ha kialudtam magam, így hát nyilván fölmentem a szobába, és ledőltem az ágyra. Ott találtam magamat pár órával később, felöltözve, cipővel a lábamon; a fejemre tűző nap és az órára vetett pillantás térített észhez. Hideg zuhanyt vettem, elfogyasztottam egy lágytojást, majd visszarohantam a szobába, és az egészet belehánytam a vécébe. Utána kiszédelegtem az utcára, már nem emlékszem, mi okból, talán kerestem valamit, például fájdalomcsillapítót, vagy a vérkeringésemet akartam felfrissíteni, mindenesetre jó ideig bolyongtam tompán és bizonytalan lépésekkel, egyik terasztól a másikig, kerülve az embereket, míg végül leültem a saját szállodám teraszán, és igyekeztem nem tudomást venni a folyó zúgásáról és az utcazajról, és a helyi rádió újságírónőjére koncentrálni, aki kérdéseket tett fel az előző estére vonatkozóan, és azt tudakolta, hogy érzem magam ezen a napfényes reggelen a szülővárosomban. A válaszaimra már nem emlékszem, de megkönnyebbültem, amikor letelt a félóra és indulhattam a pályaudvarra. Egyetlen vágyam maradt, hogy ne találkozzam senkivel, ne kelljen beszélgetnem, és ahogy végre leültem a kupéban, és elindult velem a vonat, arra gondoltam, az egész sokkal rosszabbul is végződhetett volna, és tulajdonképpen egészen jól megúsztam a találkozást a szülővárosommal. A bátyámat azonban soha többé nem láttam viszont.

Utoljára novemberben kaptam tőle életjelet. Egyik vasárnap rövid üzenetet küldtem neki, amelyben gratuláltam a születésnapjához. A tóparton ültem, meleg volt, igazi Szent Márton nyara, a víz fölött sirályok köröztek, kirándulók sétálgattak, és mivel nem voltam biztos benne, hogy jól tudom a dátumot, nem előző nap volt-e a bátyám születésnapja, óvatosan fogalmaztam meg a jókívánságaimat, inkább kérdésként. Pár perccel később válaszolt is, igen, írta dialektusban, pont ma van a negyvenötödik, és őszintén örül, hogy gondoltam rá. Ebből a válaszból kiolvastam a kicsinyes, de nem alaptalan szemrehányást, mert noha én magam is olcsónak, hogy ne mondjam, szánalmasnak tartottam, hogy ily módon gratulálok neki, nem pedig például kézzel írt, postán feladott üdvözlőkártyán, mégiscsak ez volt a figyelmesség netovábbja, amivel hosszú idő óta először kitüntettem a bátyámat. Több születésnap is elmúlt üzenetváltás nélkül, én pedig elhatároztam, hogy gyakrabban fogok gondolni a bátyámra, jobban beengedem az életembe, mi több, ezt az elhatározást másokra is kiterjesztem, akikkel egy ideje alig törődtem. Azután eljöttem a tópartról, és minden figyelmemet valamilyen, akkor halaszthatatlannak tűnő tevékenységnek szenteltem, ám amelyre ma már egyáltalán nem emlékszem. Felszólítottam a bátyámat, hogy alaposan rúgjon ki a hámból, de erre már nem válaszolt.

Amit akkor nem tudhattam: hat nappal korábban, hétfő délután, amikor én a határidőnaptáram tanúsága szerint éppen egy vadasparkban időztem a gyerekekkel, a bátyám leült az asztalhoz, és fekete golyóstollal leírta egy papírlapra először a nevét, alá a születési dátumát, majd órára pontosan azt a dátumot, amikor írni kezdett. És miközben mi a tágas kifutóban az aljnövényzetben lapuló farkaskölyköket lestük, a bátyám megfogalmazta a végakaratát. Vagyonának felosztása másfél oldalt és ötven percet vett igénybe: röviddel három óra után azzal zárta, hogy szerveit nem kívánja rendelkezésre bocsátani, és azt kéri, hogy a hamvait szórják bele a tóba.

Hat héttel később, valamivel karácsony előtt, egy ismeretlen nő hívott fel, és közölte velem a bátyám halálhírét. Kiderült, hogy ő a főnöke, aki hiába várta, hogy megjelenjen az éjszakai műszakban, és miután többször is próbálta elérni telefonon, végül tájékoztatta a bátyám egyik barátját, majd a rendőrséget. Tapintatosan és óvatosan közölte, hogy néhány órával korábban találták meg a lakásán, a fürdőkádjában. Megadta egy férfi számát, akit futólag ismertem korábbról, és aki egy másik baráttal együtt találta meg a holttestet. Azután részvétet nyilvánított, amit én megköszöntem, majd letette, nekem pedig fogalmam sem volt, hogy mit csináljak.

Talán egy, talán két órát töltöttem a karosszékemben, sírtam, és közben csodálkoztam azon az automatizmuson, amely a testemet rázza, csak mert bizonyos szavakat hallottam bizonyos sorrendben, csak mert szomorú hírt kaptam. Engem nem bántott senki, minden ugyanaz volt, mint öt perccel korábban. A rádió ugyanazt a zenét játszotta, a csésze ott állt, ahová letettem, amikor megszólalt a telefon, még a kávém se hűlt ki, sőt, a szomszéd még ugyanazt a cigarettát szívta az erkélyén.

Azután felhívtam az embert, aki megtalálta a bátyámat. Megerősítette, amit a nő mondott. Élénken emlékszem, hogy a beszélgetés elején mindketten szorongtunk, mert a jóbarát kötelességének érezte, hogy kondoleáljon nekem mint az elhunyt testvérének – én pedig ugyanezt éreztem vele mint jóbaráttal szemben, aki jobban ismerte a saját bátyámat, mint én. Talán ez a tisztázatlanság volt az oka, mármint hogy ki kinek nyilvánítson részvétet, hogy elfogott a lelkiismeret-furdalás, és ígéretet tettem rá, hogy még aznap elutazom a szülővárosomba. Nem volt világos, hogy minek megyek oda, és miben vehetik hasznomat, de éppoly kevéssé tudtam, hogy mi egyebet tehetnék, és úgy sejtettem, hogy ez a bizonytalanság a nap végéig kitart majd.

Így hát elindultam, és felszálltam ugyanarra a járatra, amelyre fél évvel korábban felszálltam, és akárcsak akkor, ezúttal is egy öngyilkosság volt az utazásom oka. Mire megérkeztem, már alkonyodott, és tízperces gyaloglás után, amely a pályaudvar mögötti, meglepően keskeny utcákon és megdöbbentően eleven gyerekkori emlékeken vezetett keresztül, egyszer csak szembejött velem egy férfi, akiben felismertem a bátyám barátját. Csöndesen, de szívélyesen üdvözöltük egymást, majd elkísért a házához, amely a horizonton sötétlő magashegységbe vezető sínek túloldalán állt.

Egyemeletes épület volt, a kerten át lehetett bemenni. Az asztalnál egy másik férfi ült, akit évek óta nem láttam. Fiatalabb volt a házigazdánál, és kiderült róla, hogy vendéglátómmal együtt ő is ott volt a halott lakásán, osztoztak az iszonyaton, amely közös barátjuk friss holtteste láttán fogta el őket. Ám úgy tűnt, ez az iszonyat kétféle vésővel dolgozott az arcukon: azén, aki az asztalnál ült, dühös vonásokat hagyott, míg a másikén, a házigazdáén, szelíden csodálkozókat.

Csupán néhány nappal ezelőtt, mesélték nekem, itt ültek a bátyámmal, ennél az asztalnál, kockapókereztek, és egyetértettek abban, hogy oldott, ha nem is különösképpen vidám hangulatban töltötték az estét. A kissé nyomott kedély, amit észrevettek a bátyámon, egyiküket sem nyugtalanította, tekintettel arra, hogy milyen időszakon ment keresztül, és arra, hogy jól ismerték már a hangulatingadozásait.

Abban is megegyeztek, hogy mindhárman hol nyertek, hol veszítettek a játékban, a szerencse és a pech egyenlő arányban oszlott el hármójuk között, baljóslatú jelet tehát ebből sem tudtak volna kiolvasni. Nyilván, tették hozzá egyetértésben, voltak bizonyos szavak, amelyeket el kellett volna érteniük. A bátyám ott és akkor elbúcsúzott tőlük, de titokban és csak magában, nekik semmit nem árult el abból, ami benne zajlott.

Ezután elhallgattak, mint akik gondolatban visszatérnek ahhoz a pillanathoz, amelyről három nappal korábban azt hitték, csak a szokásos búcsúszavaké, ám valójában végleges elválásuk pillanata volt.

Később, miután távozott az angyal a gyertyákkal gyéren megvilágított szobából, és a két jóbarát újra összeszedte magát, ismét egybehangzóan és határozottan azt állították, hogy helytelen csodálkozni azon, amit a bátyám tett, döntését tiszta tudattal hozta meg. Eltökéltsége megfelel a személyiségének, tettének módja tükrözi jellemét, és tisztelettel kell adózni a körültekintésnek, amellyel véghez vitte. A lakásajtót szokásával ellentétben nem zárta be, hogy ne kelljen erőszakkal feltörni, és így szükségtelenül kárt okozni benne. Ingóságait elrendezte, a kölcsönzött tárgyakat pedig címkékkel látta el, rajtuk a tulajdonos nevével.

Így akarta, mondta a fiatalabbik férfi, hozzátéve, hogy ezt bizonyítani is tudja, mert nem egyszer részletezte sörözés közben, félig tréfásan, félig komolyan, hogy szerinte melyik a legjobb, legtisztább módszer, ha valaki le akar lépni innen, és ők egyet is értettek vele abban, hogy nincs jobb és fájdalommentesebb út, mint amit választott. Miközben ezt felidézte, a jóbarát azon a másik néven emlegette a bátyámat, azon a néven, amelyet sok-sok éven át nem hallottam, amelyet a cserkészek között ragasztottak rá, és amely a beavatottak körében afféle titkos jelszóként, totemként élt, a világ túlsó végén honos erszényes emlősnek a neve.

Ezután újabb hallgatás következett, de ezúttal másféle, olyan, amit nem az angyal jelenléte váltott ki belőlünk, nem volt benne semmi rendkívüli, nem a figyelem hallgatása volt, hanem a környékbeliekre jellemző, számomra túlságosan ismerős hallgatás.

Ha valaki visszatér abba a városba, ahonnan huszonhárom évvel korábban elment, egy téli vasárnapon, az első hóviharban, egy elővárosi állomáson, kezében bőrönddel, barna papundekli- bőrönddel, amelyet évekkel azelőtt kapott egy idős hölgytől, aki egyedül élt egy tágas házban, özvegyként vagy hajadonként, ezt nem lehet teljes bizonyossággal megállapítani, mellesleg abban a házban, amelynek az istállójában a fiatalember dolga volt minden reggel és este ellátni öt marhát, az állatok köhögve üdvözölték, tehát amikor ez a férfi, többé-kevésbé kényszerűségből, visszatér a szülővárosába, akkor az első dolog, amit megtesz annak érdekében, hogy erre a rövid időre beilleszkedjen a társadalomba, hogy redukálja a szókincsét, töredékessé teszi a mondatait. Kerül mindent, ami hajlékony, ami kecses, ami műveltségre utal. Alighogy leszállt a vonatról, máris ezt a romlott nyelvet beszéli, a kioszknál két-három elmotyogott szóval vásárol cigarettát, és még a közeli ismerőseivel való érintkezésben is kerüli a szóvirágokat. Csak a házalók szaporítják a szót, ezt gyerekkorában megtanulta, azok, akik olyasmit akarnak eladni, amit senki nem kért tőlük, és amire nincs is senkinek szüksége. Ezen a vidéken az emberek némán róják az élet útját, legfeljebb a lányok csacsoghatnak, de ők is csak addig, amíg fel nem nőnek, és bele nem szoknak a némaságba. Ha pedig a látogatónak kérdései támadnának, kérdések, amelyek nyugtalanítják, és amelyekre választ kell kapnia, hogy megnyugodjon a lelke, akkor jobban teszi, ha megtartja őket magának, mert ezen a vidéken a kérdés nem a részvétel kifejeződése, hanem a tolakodó kíváncsiságé. Minden kérdésben vád van.

Ezért hallgattam ott, abban a házban, azon az estén, emiatt hallgattam szótlanul, mert nem akartam tolakodó lenni a túlzott kíváncsiságommal a két barát iránt, akik ugyanúgy bűnösnek érezhették magukat, mint én, és azért is, mert tudtam, hogy a tudás, főként ha öngyilkossággal kapcsolatos, nem kimondott szó útján terjed. A lényeg a kimondatlanban volt, a tekintetekben, a gesztusokban, a ki nem fejtett gondolatokban, amelyek a homlok szigorú árkaiként, összepréselt ajkakként ültek ki az arcokra.

Még aznap este, valamivel később átmentünk pár utcával odébb, a bátyám mostohaanyjának lakására. Az apja akkor már több hete eszméletlenül feküdt a kórházban, agyvérzést kapott. Megegyeztünk, hogy a gyászszertartással megvárjuk, amíg az apa olyan állapotba kerül, hogy fel tudja fogni a fia öngyilkosságának hírét. Azután feladtuk a gyászjelentést, aminek kapcsán végre én is hasznossá tudtam tenni magam. Emlékszem, volt egy rövid vita arról, hogy milyen nyelven fogalmazzuk meg: helyi dialektusban, vagy irodalmi nyelven. Más megbeszélnivaló nem maradt aznap estére. Visszatértem a lakóhelyemre, az életembe, legalábbis megpróbáltam.

A bátyám holmijának felosztása gyorsan lezajlott. A Tissot márkájú óra, a kék kerékpár, amelyet lezárva találtak a pályaudvarnál, a két Backgammon-bőrönd, a barna és a fekete, amelyek közül a barnát szerette jobban, a Monte-Carlóból hozott dobókockakészlet, a Pink Floyd- és a Chris Rea-CD-k, az étkezőasztal a székekkel, a képregénygyűjtemény, ami hozzám került, az ágy, a piros és a fekete bőrdzseki, a szürke csavarhúzókészlet, a mobiltelefon, meg az a pár frank, ami a bankszámláján maradt – minden szét lett szórva a városban és az országban, mindenki, aki közel állt hozzá, megkapta a maga részét úgy, ahogyan a bátyám leírta a végakaratában. Semmi nem maradt egyben. Amíg élünk, sokat fáradozunk azon, hogy ne veszítsük el a tárgyainkat, körülvesszük magunkat velük, mások ezeken keresztül ismernek ránk, és amikor meghalunk, ezek a tárgyak eloldódnak tőlünk, mint ahogy kihuny egy csillag fénye, én legalábbis így éreztem akkor. Az égitestek, amelyeket vonzott magához, elszakadtak tőle, eltávolodtak a napjuktól, anyaguk pedig egyenletesen eloszlott a világmindenségben.

Nyár derekáig kerestem a kérdést, amire a bátyám választ adott mindannyiunknak. Az egész július és a fél augusztus: barangolások a fennsíkon, a mocsarak között, amelyeket elborítottak az ismeretlen, ezüstös, fonalszerű virágok, mint megannyi elérhetetlenül lobogó zászlócska. A gyerekekkel és a barátaimmal a hegyi házunkban töltöttem a legmelegebb időszakot, bágyadtan ültem a teraszon napokon át, alattunk a kertben virult a mályva és burjánzott a zsázsa. Nem gyász volt az, ami nem hagyott el egy percre sem, ami gondolatok megállíthatatlan körforgásába kényszerített, legalábbis korábban nem ilyennek képzeltem a gyászt. Veszteségérzetem nem volt, nem hiányzott a bátyám, legalábbis nem jobban, mint akkor, amikor még élt.

Áfonyát szedtünk, a gyerekek megtöltötték vele az edényeket, és nevettek, hogy a kutya milyen ügyesen szedi le a bogyókat az ágakról. Képek tolultak elém, olyan képek, amiket valaki más látott, és aztán továbbadott nekem. Újra meg újra láttam a piros bőrdzsekit, ami rajta volt, amikor beült a fürdőkádba, és próbáltam megfejteni a jóbarát elejtett megjegyzését: a bátyám arcszínéből azonnal tudta, hogy elkéstek. Azon tűnődtem, milyen lehetett az a szín, és mivel nem találtam érvényes választ rá, minden egyes alkalommal más és más színt képzeltem a halott bátyám arcára, a lilától a sárgáig a szivárvány minden elképzelhető színét.

Ugyanígy újra meg újra megpróbáltam elképzelni a lakását, ahol soha nem jártam, és valami számomra is megfejthetetlen okból elhitettem magammal, hogy a ház hegyoldalban állt, noha jól tudtam, hogy valójában nem így volt. A konyhát bal kéz felől láttam, a fürdőszobát a folyosó végén, a nappalit jobbra, próbáltam tökéletesíteni a fantáziaképet, egészen addig, amíg rá nem jöttem, hogy orromnál fogva vezetnek a saját gondolataim. A saját lakásomat láttam, azt, ahol akkoriban laktunk, minimális, lényegtelen eltérésekkel. A fürdőszobát, ahol megtalálták, valamivel nagyobbnak láttam, valószínűleg azért, hogy ne legyen emiatt lelkiismeret-furdalásom, a mi fürdőszobánk ugyanis kicsi és szűkös. Fantáziámban nem volt teljesen behúzva a függöny, csak a jobb oldalon, annyira, hogy ne lássam az arcát. És mivel a főnöke telefonhívását követően, az első órákban vízzel teli kádat képzeltem magam elé, ezt a képet később sem tudtam törölni. Holott, mint említettem, utána hamar megtudtam, hogy az üres kádba feküdt bele, úgy adta be magának a halálos injekciót. Ennek a félreértésnek a tisztázása ostoba módon vigasztaló volt, azért ostoba módon, mert az a módszer, amellyel a meleg vízbe fekve vágja fel valaki az ereit, nem különösebben fájdalmas; ezt később tudtam meg, persze a szétfröcskölő vér miatt szennyes – hogy azzal a kifejezéssel éljek, amely később elhangzott néhányszor, ha szóba került a halála, azaz tulajdonképpen nem hangzott el, de erről volt szó, anélkül hogy bárki kimondta volna. Mert a bátyám halála szennyes volt, azért is feküdt a kádba, hogy a halál percében távozó testnedveket aránylag egyszerűen el lehessen takarítani, ne szennyeződjön a lakás a kelleténél jobban.

Az a kérdés merült fel bennem, vajon a bátyám számolt-e azzal, hogy éppen e miatt a tapintat miatt tombol a képzeletemben a kiválasztódó testnedv, és hogy a tisztaság, amiről mindenki beszél, az ellentétébe csap át. Tisztátalanként tekintett magára, a testére mint szarzsákra, ahonnét az utolsó lehelettel együtt a test összes nyílásán át napfényre akar kerülni az exkrementum? A látszat az volt, hogy a bátyám tapintatosnak akart mutatkozni, amikor a hullája eltakarítását a kád tisztítására korlátozta, én azonban a mi tájainkon uralkodó, a tisztasággal kapcsolatos nézetekhez fűzött szarkasztikus kommentárt láttam benne, amely szerint az öngyilkos nem a halálával okoz az elviselhetetlenséggel határos fájdalmat, hanem a szennyel, amit hagy maga után.