Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

A VIHAR

A FONÓBAN

A FEKETE TÓ

HÓFEHÉRKE KISASSZONY

A SVARTSJŐI LELKÉSZ

AZ ÁLOMKALÁCS

A MENYASSZONYTÁNC

A RÓKAVEREM

AZ EZÜSTTALLÉR

A FINN LELKÉSZ

A HENRIKSBERGI KOVÁCS

A HADNAGY

HÉTKÖZNAPON

EGY TAVASZI ESTE

A VÁD

A PIHENŐ-KŐNÉL

A LÖVDALAI MANÓK

AZ OTTHON

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Selma Lagerlöf

LILJECRONA OTTHONA

fordította:
Leffler Béla

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-661-4 EPUB
ISBN 978-963-559-662-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1911

a mű eredeti címe:
Liljecronas hem

az elektronikus változat az 1914. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Carl Larsson (1853 – 1919)
Sommar i Sundbron című festménye
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A VIHAR

Karácsony másodnapján, 1800-ban, iszonyú vihar söpört végig Lövsjö tartomány fölött Värmlandban, úgyhogy csak Isten volt irgalmas az élőkhöz. Az emberek azt hitték, hogy majd mindent kiszaggat a földből és mindent könyörtelenül elsöpör.

Senki sem akad, aki mondhatná, hogy volt még valaha azelőtt, vagy azután ilyen nagy vihar, különösen nem akad az öreg lövsjö-beliek közül, akik sokat hallottak erről gyermekkorukban, hogy e viharnak még sohasem volt párja.

Még ma is elszámlálják azokat a kerítéseket, amelyeket a vihar kidöntött, a szalmatetőket, amelyeket széthordott és a tehénistállókat, amelyeket összedöntött; úgyhogy a szegény állatok több napon át a gerendák alatt eltemetve feküdtek. És meg tudják mutatni azokat a helyeket, hol a tűz kitört, de a vihar miatt nem fojthatták el, úgyhogy az egész falu leégett. És mindannyian a dombokra és magaslatokra menekültek, hol a fák egymásután hullottak le, úgyhogy e napon mindenüktől megfosztotta őket a vihar.

Tudjuk, hogy mondják: rossz szél fú, aligha hoz valami jót; de nem mondták ezt a karácsonyi viharra, mely szemük láttára hozta az egyik szerencsétlenséget a másik után.

A legkevésbé gondolta az ottani szénégetőtelep «Csöppsége», hogy a vihar valami jót hoz majd számára.

Karácsony másodnapján ott állt az erdő szélén és nézett a völgybe, melyet füst borított be és a vihar hóval kevert hamut hordott széjjel.

Soha, mióta él, pedig már betöltötte a tizenharmadik évét és most lépett a tizennegyedikbe, ilyesmit nem tapasztalt. Máskülönben mindig kedélyes volt, jó és rossz napokban, de ez már több volt, mint amennyit elviselhetett.

Bizony közel volt ahhoz, hogy könny csorduljon ki nagy, ragyogó szemeiből és végigfolyjon sovány, sápadt arcocskáján.

A csöpp leányka kiállt az erdő szélére, mintha vizsgálná, mit is jelentsen ez a vihar; a szél pedig belekapott fejkendőjébe és megfogta rövid bárányprémes ködmönkéjét, majd neki állt háziszövésű szoknyájának és oly szorosan fújta a lábához, hogy majdnem elesett.

Nem volt egyedül, mert anyja és kis öccse is elkísérték. Mindketten úgy voltak öltözve, mint Csöppség, rövid, fehér báránybőrködmönben és fekete, háziszövésű szoknyában. Ugyanis a Csöppség mindig az anyja ruháját örökölte, a kis fiú pedig azt a húgától kapta. Ők azonban, bár egyformán meleg ruhájuk volt, mégsem mentek ki ez erdőből, hanem szél védte helyen álltak.

Az anyának és a fiúcskának éppolyan sovány, szenvedő arcuk volt, mint a Csöppségnek és éppolyan tiszta s okos szemük s mindketten ugyanazt gondolták, amit ő: hogy bizony nagy szerencsétlenség ez a vihar s annyira elszomorodtak ezen, hogy sírni szerettek volna. De korántsem voltak annyira elkeseredve, mint Csöppség.

Ott állt a domb tetején Bäckgord fölött és így beláthatta az egész utat, amint széles ívekben kanyarog le egészen a brói templomig. És látta, amint a parasztok elindultak az istentiszteletre, de azután visszafordultak és hazafelé mentek. Ezt látva, megértette, hogy nekik is lehetetlen lesz a két mérföldnyire eső Nygordba menni, ahol az ünnepi ebédet szerették volna elkölteni.

Bizony csak a báránybőrös kesztyű miatt nem tudta ökölbe szorítani a kezét, midőn ezt belátta.

Csak ne lett volna olyan csend az erdőben, ahol laktak! Legalább megtudták volna, hogy milyen idő volt, mielőtt ide az erdő végére jöttek! Akkor dehogy indulnak útnak és az jobb is lett volna.

Mert az bizony nem olyan bosszantó, ha nem mennek, mint most visszatérni és nem odamenni, ahová akartak.

Bizony ő egész évben nem mehetett sehová és mindig karácsony másodnapjára gondolt, amikor majd Nygordba mehetnek. Ebben a pillanatban szinte maga előtt látta a párolgó nagy tálakat, a hosszú asztalt, a lecsüngő, hosszú terítővel és a nagy halom fánkot. Hányszor mondogatták egymásnak, ő, meg a kis öccse, midőn anyjuk kevesebbet adott ebédre: «Majd elmegyünk ünnepkor a bácsikához, Nygordba és ott tele esszük magunkat!»

Elgondolta, hogy most ott bent édes levest főztek mazsolával, hogy tejesrizskása is van, meg sütemény, mennyi befőtt, kávé, vajastorta és hogy most ő mindezekben nem részesedik.

Annyira dühös volt, hogy azt kívánta, vajha találna valamit, amin bosszúját kitölthetné. Azt gondolta magában, hogyha ezen viharnak esze lett volna, akkor nem jött volna éppen ezen a napon. Hiszen ma ünnep van s így nem kell a szélmalmokat mozgásba hozni; azután meg tél van, nem kell hát a tavon a vitorlákat duzzasztani; hanem nyugton maradhatott volna. De mit használ a viharral vitatkozni.

A legveszélyesebb utak egyike volt az, amely előttük állt: le a Brobynál Helgesäter mellett a templom felé és aztán át a nagykiterjedésű papi földeken, ahol az út, - lévén a vidék kopár, - pusztaságon visz keresztül. Ha eddig eljutnak s ha keresztülvergődnek a Hedeby dombokig, akkor már nincs baj, mert innen az út erdőn keresztül vezet.

Az nem is látszott olyan messze. Úgy gondolta, hogy legalább megpróbálhatnák. Rosszabbul aligha fog menni, mint most.

Mégis örült, hogy az anyja oly sokáig gondolkodott, mitévő is legyen. Hátha mégis arra határozza el magát, hogy tovább mennek. Azonban észrevette, hogy az anya megfordul és visszakészül az erdőbe, az öccse persze utána.

Erre Csöppség ellenkező irányban lefelé indult a hegyről. Eleinte csak lassan, de azután mindig gyorsabban, ugyanis a szél hátulról fújt és annyira űzte, hogy néha ugrania is kellett. Óvakodott azonban hátranézni, mert gondolta, hogy úgy az anya, mint az öccse bizonyára jelt adnak a visszatérésre. Afelől is bizonyos volt, hogy kiabálnak utána, de arra nem is hederített, mert már belekerült a viharba s oly zúgás, mennydörgés volt mindenfelé, hogy nem is hallhatta meg.

Nem volt valószínű, hogy utolérik, mert az anyának még a fiúcskát is kézen kellett vezetnie, mert azt elfújta volna a szél s így nem is mehetett úgy utána.

Nem mintha Csöppségnek kedve lett volna visszafordulni, bizonnyal nem, hanem azért beismerte magában, hogy nem hitte volna soha, hogy ilyen rettenetes a vihar. A feje fölött a szél nagy fekete madarakat hajtott kiterjesztett szárnyakkal, mintha teljesen széttépte volna. Eleinte azt hitte, hogy sohasem látott olyan rémes dolgot, míg végre tisztába jött, hogy azok csak szalmacsomók, melyeket a szél valamely tetőből szakított ki.

Hacsak egy lépést tett a szél ellenében, akkor az, mint egy ágaskodó paripa, útját állta és le akarta dobni; ha pedig a széllel lépett egyet, akkor össze kellett görbülnie, behajtott térddel, nehogy elessék. Annyira kifáradt ebben a küzdelemben, mintha egy nagy szekeret vonszolt volna maga után.

A szél északról fújt és fagyasztóan hideg volt. Annyira erős és metsző volt, hogy szinte átfúrta a báránybőrt és a ruhát s csaknem a velőkig hatott. Világosan érezte, hogy lábujjai megmerevednek a patkós cipőjében és hogy ujjait nem tudja mozgatni a gyapjúkesztyűben és hogy a füle is ég a fejkendő alatt.

De azért csak ment mindig előre, míg csak ki nem ért a nagy patakhoz. Itt a földmélyedésben megállt és várt a többiekre.

De mielőtt megérkeztek volna, elibük ment.

- Mégis csak jobb volna, ha hazamennénk, mondta. - Lehetetlen ilyen időben Nygordba jutni.

Azonban anyja és kis öccse haragosak voltak és azt mondták, hogy őket bizony ilyen apró leányka nem fogja kormányozni, mikor menjenek előre és mikor forduljanak vissza.

- Nem bizony, - szólt az anya, - hanem most már elmész az ünnepi ebédre, ha már olyan nagy kedved van.

- Bizony, olyan vihart fogsz átszenvedni, hogy jó darabig megemlegeted, - tette hozzá a fiúcska.

Erre az anya és fia elindultak s Csöppség is utánuk ballagott, ahogyan tudott.

Midőn Uvgord közelébe értek, találkoztak Vándor Örzsével és Koldus Jánossal. Ezek ketten nap-nap mellett kószálnak a vidéken és mindenféle időjáráshoz hozzászoktak. Most kezükből szócsövet formáltak és odakiáltották a kis csapatnak, hogy az Isten szerelméért menjenek haza, mert a tó mentén olyan hideg van, hogy halálra fagynak.

Az anya és a fiúcska azonban csak tovább mentek, mert még mindig haragudtak Csöppségre és azt akarták, hogy igazán belássa, milyen kegyetlen az idő.

Eközben találkoztak Falla Erik lovával, amint üres szánkóval kocogott utánuk.

Ugyanis gazdájának a kalapját elfújta a szél, s míg az a kalap után szaladt árkon-bokron át, a paripa megunta az álldogálást a hidegben és hazafelé indult.

Az anya és fiúcska még ezen sem csodálkoztak, hanem csak mentek tovább.

Így vergődtek előre, míg fölértek a Broby-hegy tetejére. Itt egy nagy csapat emberrel találkoztak, lovakkal és szánkókkal, amelyek ott álltak és nem tudtak tovább menni. A nagy fenyő-szálfákat, melyeket már messze vidékről megláthattak, a vihar kidöntötte és az úton hevertek, Gullosa Jan és Kringosa Britta, kik ma akartak lent a templomban egybekelni, most itt álldogáltak. Ott volt még az öreg Jansa Jan Gullosából és Britta nagyanyja Kringosából, a szomszédok, rokonok, a Ferkó muzsikus és még sokan mások, az egész nászkíséret, de nem mehettek tovább. Mondogatták, hogy már kétízben elállták az útjokat a ledöntött fatörzsek, de mindannyiszor elhordták, ezekkel azonban most nem boldogulnak. Az öreg nagyapa Gullosából körüljárta és pálinkával kínálta az álldogálókat. A menyasszony pedig kiszállt a szánkóból és úgy sírdogált, hogy ilyen kellemetlen nászútja van. A szél pedig leszaggatta ruhájáról a piros tüllrózsákat és a zöld leveleket, úgyhogy az emberek, akik aznap arra jártak, azt gondolták, hogy a vihar ráakadt a mesebeli tüskerózsára és annak a virágait és leveleit tépdeste szét és szórta el a mezőn, meg az útszélen.

Az anya és a kis fiú nem álltak meg azért, mert a fenyőtörzsek az útban hevertek, hanem átmásztak és tovább mentek.

Gondoljátok csak, eljutottak egészen a keresztútig, a Broby melletti vendéglőig.

Ott bent ült Samzelivs őrnagyné, aki két lóval jött és fedett szánkója volt. Most gondolták csak igazán, hogy mily rossz az idő, midőn látták, hogy az őrnagyné is födél alá sietett, pedig az ugyan nem szokott megijedni. Az őrnagyné öklével fenyegette őket a fészerből és olyan hangosan kiáltott, hogy a nagy viharzúgás közepett is meghallották: «Menj haza, Mari! Aligha juthatsz előre a gyermekeiddel, mert olyan az idő, hogy én is ide, a fészerbe menekültem.»

De az anya és a fiúcska úgy vélték, hogy nem árt, ha Csöppség még vagy egy óráig küszködik a viharral.

Midőn a hídhoz értek, mely egy keskeny ösvény fölött visz át Felső- és Alsó-Löve között, akkor ugyancsak a karfához kellett lapulniuk. A szél oly irtózatosan fújt, hogy bizonnyal a mélységbe ragadta volna őket, ha egy kicsit szabadabban mennek.

A fele útján voltak, amidőn elhagyták a hidat. Csöppség már-már remélte, hogy mégis csak eljutnak a karácsonyi lakomára.

Alig, hogy ezt gondolta, egy újabb baj érte őket. A hegyen olyan hideg volt, hogy a fiúcska majdnem megfagyott. Olyan volt, mint a jégcsap. Egyszerre csak leesett az útra és nem tudott tovább menni. Az anya az ölébe kapta és beszaladt vele a legközelebbi kunyhóba.

Csöppség nagyon megijedt és szinte magánkívül követte anyját a házikóba. Mert, ha most az öccse halálra fagyott, az egyedül az ő hibája. Az anyja mindenesetre hazament volna vele, ha ő nem lett volna ott.

A kunyhó lakói, ahová kerültek, bámulatos kedves és tiszta nép volt. Azonnal azt mondták, hogy addig el ne menjenek, míg a vihar el nem áll egy kicsit. És adjanak hálát az Úrnak, hogy betértek hozzájuk, mert, ha még tovább mennek a papi földeken át, hát bizony mind a hárman megfagynak.

Úgy látszik, az anya is örült, hogy tető alá juthatott. Olyan megelégedett volt és nem is gondolt arra, hogy most neki lent Nygordban tulajdonképpen nyársat kellene forgatni és a zsírt lefölözni a nagy, húsos fazekakról.

Midőn a házinép kellőképpen kifejezését adta örömének, hogy ott maradnak, csak akkor jutott eszükbe megkérdezni, hogy miért is indultak ők el ebben a nagy viharban? Talán a templomba akartak menni?

Erre az anya elmesélte, hogy ők Jansa Péterhez indultak Nygordba. Ez az ő sógora és éppen olyan gazdag, mint amilyen szegény az ő ura volt. Minden karácsonykor ünnepi lakomát ad s így ő, mint sógornője, természetesen szívesen látott vendég. Bizony, mikor elindultak, nem gondolták, hogy ilyen gonosz az idő, mert ez az egyetlen lakoma, amiben évenként részt vehetnek.

A kunyhó lakói nagyon sajnálkoztak, midőn ezt hallották. Kár szegény asszonyért, hogy nem juthat el Jansa Péter lakomájára, ahol minden nagyszerű lehet. De hát ilyen viharba még egyszer kimenni, annyi volna, mint az életét kockáztatni.

Az anya is helyeslően bólintott és úgy látszott, mintha nem is esnék nehezére itt üldögélni ezeknél a szegény embereknél.

- Ha a gyerekek nem volnának magával, mondták a kunyhóbeliek, - talán mégis le tudna jutni.

Az anya ezt is helyeselte. Bizonyára elmehetne a lakomára, ha a gyerekek nem volnának vele. De ez ilyen időben velük kivihetetlen.

Mindannyian megegyeztek, hogy a dolgon már sehogy sem lehet segíteni. Nagyon sajnálták a szegény asszonyt. Mert világosan látták, mennyire szomorú.

Egyszer csak a háziasszony egyet gondolt és földerült az arca. «Édes Istenem!» - mondotta. «Hagyja csak nálunk a gyermekeket, ha el akar menni.»

Ennek mindannyian megörültek, a két asszony is, meg a gazda. Csodálkoztak, hogy ezt előbb ki nem találták.

Az anya eleinte szabadkozott, de végre is megadta magát. Megegyeztek abban, hogy a gyerekek itt maradnak egész nap, sőt éjszakára is és majd másnap az anyjuk visszatérve, bejön értük.

Az anya elment, Csöppség meg ottmaradt.

Most már belátta, hogy mindennek vége, hogy eljuthasson az ünnepi lakomára. Nem sokat ért volna, ha azt mondja, hogy ő is az anyjával akar menni, mert a háziak oly barátságosak voltak, hogy úgy sem engedték volna. Az meg megint nem lehetséges, hogy az öccsével ketten induljanak el.

A kunyhóbeliek ugyan mindenfélét szóltak hozzá, hogy fölvidámítsák, de ő egy szót sem tudott válaszolni. Egyszerűen hátat fordított és oda állt az ablakhoz és nézte a két nagy nyírfát, melyek a viharban ide-oda hajlongtak.

Amint így álldogált, annyi kívánsága támadt. A többek között azt kívánta, hogy vajha a vihar megragadná ezt a kunyhót és földöntené, hogy ők kiszabadulhatnának belőle.

Ím azonban... Egyszerre valami csodálatosat látott! Mialatt ott álldogált és nézegette a nyírfákat, úgy vette észre, hogy azok percről-percre kevésbé himbálódznak. Azt is észrevette, hogy a zúgás és morajlás, mely a vihart kísérte, szintén alább hagyott és a levegőben sem keringenek szalma-, meg forgácsdarabkák.

Eleinte azt hitte, hogy nem jól lát, mert olyan csendes lett minden, hogy a nyírfák legvékonyabb ágai sem rezzentek meg.

A kunyhóbeliek ott üldögéltek és a fiúcskával játszadoztak s így mit sem vehettek észre, míg csak Csöppség oda nem szólt, hogy megszűnt a vihar.

Nagyon elcsodálkoztak és sajnálták, hogy miért nem szűnt meg előbb, legalább a gyermekek is elmehettek volna a karácsonyi lakomára. Bizony nem nagy örömük lesz, ha egész nap náluk üldögélnek, az magától érthető.

Erre Csöppség azt mondta, ha megengednék, úgy magával vinné kis öccsét és elmennének együtt Nygordba. Szép, egyenes országút vezet odáig, azt ő jól ismeri és fényes nappal semmi baj nem érheti őket.

A kunyhóbeliek, - mint tudjuk, - nagyon kedves emberek voltak. Nem akartak senkinek sem szomorúságot okozni s így útnak engedték Csöppséget öccsével együtt.

Eleinte minden jól ment. Az idő szép és csendes volt és így könnyen haladtak, mivel senki nem volt, aki Csöppségnek azt parancsolta volna, hogy üljön csendesen, vagy forduljon vissza, midőn ő előre akart menni.

Egyszer csak olyasmi történt, ami ugyancsak nyugtalanná tette. Úgy tetszett neki, mintha a nap nagyon is gyorsan szállt volna le a déli égbolton. Ugyan nem tudta, hogy hány óra van, de elgondolta, hátha olyan későre jár, hogy Nygordban már az asztalhoz ültek. Pedig még egy egész mérföldnyi út van előttük. Elgondolta, hogy ha későn érkeznek meg, nem találnak mást, mint üres tálakat és lerágott csontokat!

A kis öccse alig volt hét éves. Nem is tudott oly gyorsan menni. Fáradt és kedvetlen volt mindazok után, amiket egész napon át elszenvedett.

Midőn az útkanyarulatnál a Hedeby-hegy alatt Csöppség megállt és lenézett a Lőv-tóra, látta, hogy újonnan fagyott kemény, ragyogó jég borítja.

Megkérdezte öccsét, hogy emlékszik-e arra az estére, midőn egyszer az anyja hazajött és azt mondta, hogy Lőv be van fagyva. Anya annyira csodálkozott, hogy a tó már karácsony előtt befagyott s egész este csak erről beszélt. «Igen, karácsony előtt volt», - mondta a fiúcska. Biztosan tudja.

- Akkor már négy napja, hogy így van, - szólt Csöppség. - Azt hiszem, van olyan erős, hogy minket megtartson.

Ez a fiúcskába is új életet öntött, midőn megértette, hogy a nénje a tavon szándékozik átkelni.

- Majd egészen le Nygordig elsiklunk! - kiáltott föl.

- Természetesen ez jobb, - mondta Csöppség, - hogy ezt az utat választjuk, mert Nygord a tó mellett fekszik.

Ő ugyan még habozott, de most az öccse volt az, aki siettette. Hallani sem akart az országútról. Rögtön le akart a tóhoz szaladni.

- Anyának majd azt mondod, hogy te voltál az, aki így akarta, - mondotta Csöppség, - mert rád nem haragszik meg.

A tó nem volt messze és nemsokára ott álltak a jégen. Olyan sima volt, mint a tükör és fényesebb nem lehetett volna. Egymást kézen fogva siklottak le a Lőven.

Persze, így könnyebben ment, mint az országúton baktatni. Ily módon még odaérnek, mielőtt vége lenne a nagy ünnepi ebédnek.

Egyszerre csak Csöppség a háta mögött nagy zúgást és morajlást hallott, amit igen jól ismert. Nem is kellett hátra fordulnia, hogy megtudja, mi az. Már érezte a hátán. Ugyanis a vihar újból kitört.

Mintha csak azért csendesedett volna el, hogy őket a jégre elcsalja. Most ismét előjött, hogy megragadja és ledobja őket.

Teljesen lehetetlen volt továbbsiklani a jégen, mikor a vihar újból kitört. Még csak a lábukon sem állhattak meg. Nem volt mit tenniük, mint ismét a partra kimenni.

Most már igazán azt hihetnénk, hogy vége van Csöppségnek. El sem gondolhatjuk, hogy jut ismét az emberek közé. A tavon nem mehettek tovább és ahol a parthoz értek, ott mindenütt hegy meredt rájuk, úttalan erdővel borítva.

A szegény fiúcska már annyira fáradt és elkeseredett volt mindezért, hogy sírdogált.

Egy darabig csendben és a legnagyobb zavarban álldogáltak a parton.

Hirtelen eszébe jutott, hogy ők gyakran szoktak otthon lecsúszkálni a hegy tetejéről, ha azt hó borítja. Letört hát hamarjában egy csomó fenyőgallyat és két csomóba rakta. Az egyikre ráült az öccse, a másikra meg ő térdelt és úgy hajtotta előre mind a két gallycsomót a jégen.

Midőn beértek az erős szélbe, akkor ő is ráült a maga gallycsomójára s mindketten erősen megfogództak és a szél ellen fordultak.

Ekkor a vihar, hajrá! megrázta őket és féloldalra hajlította, mintha megpróbálkoznék, vajon, meg tud-e birkózni velük.

Erős fogás volt, csak úgy vitte őket. Így siklottak, száguldottak együtt a széllel és szinte nem is érezték a vihart, hanem majd azt hihették, hogy mozdulatlanok, ha nem látták volna a tovarohanó partot.

A fiúcska reszketett az örömtől, Csöppség pedig összeszorított ajakkal, mozdulatlanul ült és kémlelte az utat, hogy nem jön-e megint valami akadály, amely majd visszatartja őket az ünnepi ebédtől.

Ez volt a leggyorsabb utazás, amit még eddig megért. Alig telt bele néhány perc és már előtűnt a part, amelyen Nygord falu nagy házai emelkedtek.

Itt akkor vették őket észre, mikor az asztalhoz akartak már ülni, hirtelen kiszaladtak, hogy lássák azt a csodálatos látványt, mint siklik a két gyerek feléjük a tavon.

Elképzelhetjük, mennyire csodálkoztak, Jansa Péter és a felesége, a pap és a vendégek valamennyien.

Egyedül az anyjuk volt az, aki egy csöppet sem csodálkozott. «Csöppség nem enged abból, amit el akar érni», mondotta. «Én az egész idő alatt azt vártam, hogy majd seprűnyélen repülnek ide».

Egész este csak erről beszélt a vendégsereg és dicsérték, hogy milyen derék egy gazdasszony válik majd Csöppségből idővel.

Anya a papné mellett ült a díványon és majdnem egy óra hosszat beszélgettek felőle. Hogy milyen járatos a fonásban, pedig még milyen kicsi és tud gyapjút kártolni és hogy az egész múlt nyáron át epret szedett s a városban eladta; aztán a kapitánynétól kapott egy ábc-és könyvet és az egyik kisasszony Helgesäterben tanítgatta úgyhogy most már írni meg olvasni is tud.

A svartsjöi lelkész néhány évig özvegy volt s csak most nyáron nősült meg újra. Az új tiszteletesné alacsony asszonyság volt, fehér hajjal, de finom, sima arccal. Senki sem tudta, hogy milyen idős; híre ment, hogy igen derék háziasszony. Azt is mondták, hogy csak egyszer kellett valakit meglátnia, máris tudta, hogy mit ér.

Azt mondta az új tiszteletesné Csöppség anyjának, hogy már régóta keresett egy fiatal leánykát, aki kiszolgálja majd az ő mostohaleányát, hogy a cselédségnek több ideje legyen a fonásra. Megkérdezte hát az anyját, vajon megengedi-e, hogy Csöppség most ősszel hozzájuk költözzék.

Hogy megengedi-e az anya? Minő kérdés! Ő alig gondolt nagyobb szerencsét a Csöppség számára, mint hogy Lövdalába mehessen szolgálni.

A tiszteletesné egész este a Csöppséget kísérte szemmel. Mintha nem is tudott volna másra gondolni.

Egy kis idő múlva megint megszólította az anyát.

- Igaz-e, - kérdezte, - hogy a lányka tud már írni meg olvasni?

Az anya erősítgette, hogy bizony igaz. «Akkor, ha úgy tetszik, akár most rögtön jöhet Lövdalába», mondta a papné. «Majd, ha az ünnep után innen hazafelé mentek, Lövdala felé vehetitek az utat és Csöppség azonnal nálam is maradhat.»

És ebben megállapodtak. A tiszteletesné azonban most is éppúgy, mint azelőtt, folyton Csöppséget nézegette, mintha nem tudna vele betelni.

Egy kis idő múlva ismét csak megszólította Marit. «Hogy is hívják a leánykádat?» kérdezte.

- Eleonóra a neve, de mi csak Csöppségnek hívjuk.

- És valóban igaz-e, nem pedig csak dicsekvés, hogy tud írni, meg olvasni?

- Nem, - biztosította az anya, - ez a tiszta igazság.

- Most itt ülve elgondoltam, hogy még ma éjszaka hazajöhetne velünk a szánkón, - mondotta a papné. - Már régóta szükségem van ilyen leánykára Lövdalában, úgyhogy örülnék, ha azonnal megkezdené a szolgálatot.

Természetesen úgy lett, amint a tiszteletes asszony akarta. Már ő olyan volt, hogy a világért sem ellenkeztek volna vele.

A FONÓBAN

Az öreg falióra, amely ott függött a lövdalai kis szobában, nagy zajjal ütötte a hatot és felébresztette Csöppséget, aki ott feküdt és aludt három széken, meglehetős bizonytalan ágyban, ahogy éppen késő éjszaka összerótták.

Egy kiáltással fölriadt és meg nem állt addig, amíg a szoba közepén nem termett.

Azt álmodta ugyanis, hogy koporsóban fekszik és éppen most akarják elföldelni, a harangok meg zúgnak fölötte.

Amint a padlóra lépett, azonnal felocsúdott álmából. Csak senki sem volna a szobácskában, aki meghallotta, hogy kiáltott. A cselédleányok jót nevetnének rajta, ha megtudnák, hogy ő megijedt a faliórától. Maga sem tudta megérteni, hogy is lehetett olyan félős, igaz, hogy Koltorpban nem volt órájuk, de Nygordban van két ütőóra is, egyik a nagyszobában, a másik a kamarában, így tehát tudhatta volna, hogy az úgy szokott ütni, mint a harangozás.

A kamrácskájában még egész sötét volt, csak néhány apró fadarab világított a tűzhelyben, annyira, hogy éppen körülnézhetett. Nem, senki sem volt jelen, csak ő. A keskeny faágy, melyben az éjszaka a papkisasszony - Maja Liza - aludt, üres volt, sőt már rendbe is hozták.

Ha Maja Liza kisasszony már fölkelt, akkor már ideje, hogy ő is felöltözködjék.

Még néhány darabot rakott a tűzre. Legalább annyit világítana, hogy a harisnyáját, cipőjét és a többi ruháját összeszedje és így hamarosan készen lesz.

Mégis csak csodálatos, gondolta magában, hogy ő most a paplak szobájában járkál és öltözködik!

Éppen abban a Lövdalában, ahol egykor az anyja is szolgált, mielőtt férjhez ment volna. Lesz-e majd neki is olyan szerencséje, mint régen az anyjának?

A kis öccse után, senki sem volt más a világon, akit az anyja úgy szeretett volna, mint a papkisasszonyt. Hogyha róla beszélt, akkor úgy tetszett, mintha valami királyleányról beszélne.

Olyan szép volt a papkisasszony, hogy amikor az úton kocsizott, vagy lovagolt, az emberek mindnyájan félbehagyták a munkát és a kerítéshez szaladtak, csakhogy láthassák.

A lelkésznek ugyan nagy tekintélye volt a kerületben, de ő azt szokta mondogatni, hogy a leányához viszonyítva a nép nem sokat törődik vele. Ő ugyanis jövevény volt, de leánya ősrégi papi famíliából származik, amelyik már több, mint száz év óta él itt és mintha ő örökölné majd Lövdalát és az egész kerületet.

Talán bosszantó is volt, hogy annyi sokat hallott a papkisasszonyról, mintha más számba sem jöhetett volna, ha róla volt szó. Mégis csak érdekes lesz, ha megláthatja.

Csak azt nem tudja megérteni, hogy micsoda zúgást hall öltözködés közben! Csak nem a tegnapi viharból maradt még a fülében? Különben is, amit hallott, az nem hasonlított hozzá. Olyan volt inkább, mint a malom zakatolása.

Végre fölöltözködött és kinyitotta a konyhaajtót. Nem csoda, hogy zúgást hallott. Az egész konyha tele volt fonó asszonyokkal; az egyik rokka, a másik háta mögött állt, egyik fonó asszony a másik háta mögött ült. Nem is látszott a végük. Amint a küszöbön megállt, szinte majd elszédült. Három rokkát látott eddig legföljebb egy helyen munkában. Ugyan mennyi is lehetett itten? Kíváncsi volt, vajon meg tudná-e számolni?

A konyhában meglehetősen sötét volt, úgyhogy csak lassan tájékozódott. Néhány szurkos fenyőgally égett a serpenyőben, amelyet a tűzhelyen egy magas vasállványra tettek, ez volt az egész. Máskülönben azért is volt olyan homályos, mert a fonók porfelhőbe voltak burkolva a rokkakerekek mozgása által.

Akárhogyan is volt, de még ilyesmit sohasem látott. Amint ott állt és nézte a rokkákat, az orsókat, a csévéket, a dolgozó kezeket, szinte forgott a feje. Hogy szédülését meggyőzze, kérdéseket intézett önmagához; az anyjától hallotta, hogy ilyenkor így kell tenni:

- Ugyan, hány gombolyag fonalat fonhatnak meg itt a konyhában, csak egy reggelen is? És ugyan, hány gombolyag függhet már készen a padláson? És hány szövőszék indul majd meg a tavasszal, hogy ezt a rengeteg fonalat földolgozza? És hány vég vásznat fognak majd fehéríteni? És ugyan hány...

Így, ni, a szédülés milyen hamar elmúlt! Most már lemerészkedett a rokkák közé. Nem is volt olyan borzasztó sok, mint az előbb gondolta, de azért nem is olyan kevés.

Hosszú, kanyargós sorban álltak a kemencétől egészen az ajtóig.

A kemencéhez a legközelebb, egészen a tűzvilágnál, ült a papné egy sárgára festett rokka mellett és finom, fehér gyapjút font. Háta mögött, - legalább így gondolta, - az öreg házvezetőnő ült, az, kiről anyja oly sokat beszélt, vörös-zöldcsíkos rokkáján szintén gyapjút font.

Mögötte öt fiatal leány ült, a szakácsné, a szobaleány, a szolgáló, a sörfőzőleány, és a fejőleány és finom lent szőttek egyszerű, festetlen rokkákon. Azután egy szegény, púpos öreg asszony font finomabb kócot, egy régi, rossz rokkán. És leghátul, egész az ajtó mellett, a hideg légvonatban, majdnem teljes sötétségben ült még valaki és font. Olyan rokkája volt, hogy a keréknek hiányzott három küllője, a madzag tele volt csomókkal, a cséve elgörbülve és durva kócot font, tele csomóval és gazzal, hogy más házban még csak nem is bajlódtak volna ilyesmivel, hogy a guzsalyra tegyék. Ő pedig ott ült és olyan könnyedén és fürgén fonta, mintha a legfinomabb len volna.

Hogy kicsoda lehetett, bizony azt nem tudta Csöppség kitalálni. Bizonyára olyan valaki, aki tanulni jött ide. «Szegényke! - gondolta magában. Nincs valami jó dolgod. Nem igen lehetsz a tiszteletes asszony kegyében.» Többen nem voltak a konyhában. Maga sem tudta, mi volt vele, hogy oly rengeteg soknak gondolta.

Mindannyian fontak, fonogattak. Az ő anyja legalább énekelt, vagy mesélt fonás közben, de itt néma csönd volt.

A tiszteletesné magához intette Csöppséget. A gyapjút kellett egy kosárból, mely a földön volt, kiszednie és felnyújtania, úgyhogy a tiszteletesnének ne kelljen lehajolni.

Ez bizony Csöppségnek nem nagy fáradságába került. A kerekek forogtak körülötte, a hajtódeszkák kattogtak és az orsók pörögtek. Ismét szédülni kezdett, úgyhogy meg kellett kezdenie a szükséges kérdéseket, melyek elmulasztják majd a szédülést.

- Ugyan hány gombolyagot fonhatnak meg itt csak egy reggelen is? És ugyan hány függhet már készen?...

De hát igaz is, a papkisasszonyt nem látta sehol. Neki is itt kellene ülni és fonni, éppúgy, mint a tiszteletes asszonynak. Vagy talán bolondság is olyat gondolni, hogy ő itt üljön és fonjon a cselédleányok között. Ilyesmihez sokkal előkelőbb. Olyan finom, apró újjakkal, mint a papkisasszonyé! Ő fogja örökölni Lövdalát és az egész kerületet! Bizonyára bent ül a díványon a szép szobában és selyemre hímez szép virágokat. De hát mi történt csak? Biztosan valamelyik bajt csinált. A tiszteletest asszony hátrafordult és a többieken áthajolva az ajtó felé nézett.

Már későre járt az idő és lassan kivilágosodott. A szürke napvilág is besurrant a keskeny ablakon.

Úgy, hogy onnan megláthatta, ahol Csöppség állt, hogy az a fonó, aki ott ült az ajtónál, fölhagyott a munkával. Nem aludt, hanem a kezét a rokkára tette és mereven előre nézett. Úgy látszott, mintha semmiről sem lenne tudomása, ami a szobában történik.

Bizonyára azt sem vette észre, hogy a tiszteletesné figyeli, hogy miért pihen a rokkája.

Olyan szép, szelíd, fehér arca volt és két komoly, nagy, kék szeme. Nem úgy látszott, mintha hanyagságból hagyta volna abba a munkát, hanem mintha szüksége lett volna a csöndes gondolkodásra.

A tiszteletes asszony, amint feléje ment, összeszorította az ajkát.

Oly szigorú lett a tekintete, hogy szinte megijedtek tőle.

Az pedig olyan csöndben ült ott és szinte észre sem vette, hogy a tiszteletes asszony a rokkák között az ajtó felé közeledik. Meg sem mozdult, míg csak a papné mellette nem állt és a kezét a nyakára nem tette.

Fölsikoltott és szeretett volna kiszabadulni, de a papné csak még erősebben szorította a karcsú nyakát.

Az egyik kezével hátra húzogatta, a másikkal megfogta a guzsalyt és az arcához nyomta.

- Hát nem mindnyájan te érted dolgozunk? - mondta kemény, durva hangon. - És te itt ülsz és alszol!

Csöppség majd, hogy föl nem kiáltott. Isten szerelméért! Hát ez a papkisasszony? De más mégsem lehetett, akinek mindnyájan dolgoznak.

A tiszteletes asszony még egyszer keményen megrázta a guzsalyt, a földre dobta és azzal visszament a helyére.

Erre felállt a házvezetőnő, valamint az öt leány is, meg a szegény asszony és visszatolták a rokkáikat.

A tiszteletesné az öreg kulcsárnő felé fordult és csodálkozva nézett rá.

- Úgy gondolom, a tiszteletes asszony tudja, hogy a cselédek nem szoktak fonni, míg az ünnep tart, - mondta a házvezetőnő, - hanem szabadok vagyunk és magunknak dolgozhatunk. És tudja azt is jól, hogy ha a tiszteletes úrhoz megyünk és megkérdezzük, azt fogja mondani, hogy tegyünk úgy, amint azelőtt. Ma egész reggel fontunk, mert Liza kisasszony megkért, hogy tegyünk a tiszteletes asszony kedvére, most azonban abbahagyjuk, mert látjuk, hogy a tiszteletes asszony ismét - szokása szerint - rosszul bánt vele.

Midőn ezt elmondta, fölemelte a rokkáját, ugyanígy tett az öt cselédleány is, meg a szegény asszony és ki akarták vinni a konyhából. A papné fölugrott és az ajtó elé állt. «Egyetlen egy rokkát sem visztek ki az én akaratom nélkül» - mondotta. A kulcsárnő azonban habozás nélkül feléje ment, mert tudta, hogy neki van igaza. Azt várták, hogy valami rettenetes dolog fog történni ebben a pillanatban.

De a helyett olyasmi történt, amit senki sem sejtett volna.

A tiszteletesné körülnézett, hogy nem találna-e valamit, ami segítségére lenne, akkor meglátta Csöppséget. Amint látta, hogy a leányka ott áll és ijedten mered rá, mintha valami boszorkányt látna, egyszerre megváltozott. Félre lépett az ajtótól, midőn a házvezetőnő, már csak egy lépésnyire állt tőle.

- A jog, jog marad, - mondta a papné. Szabadságot adok hát neked és a többieknek, karácsonyra. Ezt azonban csöndesebben is megmondhattátok volna, nem kell mindjárt dacoskodni.

- Majd nem feledjük el legközelebb, - mondotta haragosan a kulcsárnő. Több szó nem hallatszott, mert belülről megszólalt a csengő.

- A tiszteletes úr csenget a reggeli imához, mondta a kulcsárnő. - A rokkáinkat majd később fogjuk kivinni. - Erre az ajtó felé mentek, csak Csöppség maradt állva, mert a bámulattól meg sem tudott moccanni. Hogy lehetséges az, hogy aki ott ült az ajtónál és durva kócot font, az a papkisasszony lenne? Ez szégyen és gyalázat! Ha ezt az ő anyja tudná!