Borítószöveg

Memphis, 1939

A tizenkét éves Rill Foss és négy kisebb testvére szegénységben, de nagy szeretetben él szüleivel a Mississippi egyik lakóhajóján. A szülők távollétében Rill vigyáz a kistestvéreire, ám egyszer csak idegenek jelennek meg, hogy a gyerekeket a tennessee-i árvaházba vigyék. Bár hitegetik őket, hogy rövidesen hazatérhetnek, a kislány hamar rájön, hogy ez hazugság. Más sorsot szánnak nekik...

Dél-Karolina, napjainkban

Avery Stafford gazdag és kiváltságos családban született, s mindent megkapott az élettől. Szövetségi ügyészként dolgozik, a karrierje szépen ível felfelé, ám súlyosan beteg édesapja miatt egy időre haza kell térnie a szülői házba. Egy véletlen találkozás azonban kényes kérdéseket vet fel benne, és Averynek nem marad más választása, mint hogy elinduljon a múltba vezető hosszú, fájdalmas úton, és feltárja családjának eltitkolt történetét.

Lisa Wingate valós eseményeken alapuló, megindító regénye nem sokkal a megjelenése után felkerült a The New York Times és a USA Today sikerlistájára. A The Huffington Post a 2017-es év egyik legjobb regényének kiáltotta ki, a Goodreads olvasói pedig a 2017-es év legjobb történelmi regényének választották.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Lisa Wingate: Before We Were Yours

Published in the United States by Ballantine Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, New York.

Copyright © 2017 by Wingate Media, LLC

Hungarian translation © Getto Katalin, 2018

Borítófotó © Joana Kruse/Arcangel

Szerzőfotó © Whitley Lind

ISBN 978-963-433-411-8

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

Olvasószerkesztő Bardi Erzsébet

Borítóterv Féder Márta

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Ez a regény fikció. A cselekmény, a szereplők, a párbeszédek a szerző képzeletének teremtményei, így bármily hasonlóság élő vagy valaha élt személyekkel, megtörtént eseményekkel a véletlen műve.

A százakért, akik eltűntek,

és az ezrekért, akik megmaradtak.

Hogy történetüket ne borítsa

a feledés homálya.

Azoknak, akik a mai árváknak segítenek

otthonra lelni, hogy tudják,

milyen értékes a munkájuk,

milyen értékes a szeretetük.

„Vajon hányan tudják, hogy a szabadság földjén, a bátrak hazájában valóságos gyermekbörze működik? Olyan tőzsde ez, ahol nem értékpapírok cserélnek gazdát, amelyek később aztán anyagi javakra válthatók, hanem eleven, rugdalózó, hús-vér csecsemők.”

A „Bababörze” című cikkből

The Saturday Evening Post, 1930. február 1.

„Georgia Tann többször hangoztatta, hogy ezek a gyermekek »üres lapok«. Romlatlanul, tisztán születtek, és ha pici korukban örökbe fogadják, és szépre, jóra tanítják őket, olyanná formálhatók, amilyenné szeretnénk.”

Barbara Bisantz Raymond:

The Baby Thief (A gyermektolvaj)

Bevezető

BALTIMORE, MARYLAND

1939. augusztus 3.

Történetem egy tikkasztó augusztusi éjszakán kezdődik, olyan helyen, ahol még sosem jártam. Az a szoba csak a képzeletemben létezik. Többnyire nagynak képzelem. Falai hófehérek, az ágyon olyan ropogós az ágynemű, mint az avar. Ebben a magánlakosztályban minden holmi a legfinomabb anyagból készült. Odakint bágyadt szellő lengedez, az ablakok előtt a fák zöldjében megbúvó kabócák cirpelésére lüktet a levegő.

Fenyőillat szűrődik a helyiségbe. A mennyezeti ventilátor keltette légáram meglengeti az ablak spalettáit, ám a szobát megülő párás forróságot alig enyhíti.

Az ápolónők az ágyra szorítják a hangosan jajgató fiatal nőt. A nő arcán patakzik a verejték, karja, combja is csatakos az izzadságtól. Biztosan elrémülne, ha látná most magát.

Pedig szép fiatalasszony. Finom, törékeny teremtés. Nem az a fajta, aki képes lenne rosszat tenni valakivel. Megettem már a kenyerem javát, és hosszú életem során arra jutottam, hogy a legtöbb ember nem akar szándékosan ártani másoknak. Boldogul, ahogy tud, és ha árt vele, az csak a túlélésért folytatott harc egyik szörnyű velejárója.

Ami az után az utolsó, rettenetes erejű nyomás után következik, azért ő nem hibáztatható. Dehogy akarta, hogy ez a néma húsdarab legyen az, amit világra hoz! Aprócska, szőke hajú kislány, szép, mint valami játék baba, de nem sír fel, semmiféle hangot nem ad, és a bőre egészen kék. Honnan is tudná ez a fiatal nő, milyen sorsra jut a gyermeke, és ha mégis sejtene valamit, a gyógyszerek majd gondoskodnak róla, hogy amit most átélt, másnapra ne legyen több elmosódott emléknyomnál. A fiatalasszony végre megnyugszik, átadja magát a morfium és szkopolamin hatásának, amit fájdalomcsillapítóként kapott.

A gyógyszert részben azért kapta, hogy könnyebben lemondjon mindenről, amit később meg is fog tenni. Az orvosok, miközben összevarrják a sebet, és a nővérek, akik eltakarítják a maradványokat, sajnálkoznak a történtek felett.

– Olyan szomorú ilyesmit látni! Borzasztó, hogy valaki megszületik, és az élete máris véget ér, mielőtt egyet lélegezhetett volna ezen a világon.

– Az ember néha arra gondol… hogy miért… hogyan lehetséges ilyesmi, amikor annyira akarják azt a gyereket… Szemfedél borul azokra az aprócska szemekre. Sohasem fognak látni.

A nő hallja a szavaikat, de nem fogja fel, amit mondanak. A világ közelebb húzódik, aztán messzire sodródik megint. Mintha az áramló vizet akarná megfogni, ám az kicsorog az ujjai közül; az asszonyt magával sodorja ez az áramlás.

Egy férfi várakozik a közelben, talán az ajtó túloldalán levő folyosón. Tekintélyes, méltóságteljes ember. Nem szokott hozzá az efféle helyzetekhez – kiszolgáltatottnak érzi magát. Arra készült, hogy ma nagyapa lesz.

A büszkeség és boldog várakozás szívet tépő fájdalomba fordult. – Uram, szörnyen sajnálom – mondja az orvos, amikor kilép a betegszobából. – Kérem, higgye el, hogy mindent elkövettünk, ami csak emberileg lehetséges, hogy megkönnyítsük a lánya szülését, és megmentsük a babát. Tudom, hogy milyen nehéz ezt elfogadni. Kérem, tolmácsolja őszinte részvétemet a gyermek apjának, ha végre sikerül utolérniük ott, a messze idegenben. Azt kívánom a családjának, hogy a csalódás ellenére őrizzék meg szívükben a reményt.

– Lehet még gyermeke?

– Nem tanácsolnám, hogy újra megpróbálkozzon a terhességgel.

– Akkor neki vége. És az anyjának is, ha megtudja. Christine az egyetlen gyermekünk. Az apró lábacskák tipegése… egy új nemzedék…

– Megértem, uram.

– Milyen kockázattal járna, ha mégis…

– Az az életébe kerülhet. Rendkívül kicsi az esélye annak, hogy a lánya egyáltalán ki tudna hordani egy következő gyermeket. Ha mégis megpróbálná, az eredmény könnyen…

– Értem.

Az orvos megnyugtatónak szánt mozdulattal a megtört férfi vállára teszi a kezét. Tekintetük egymásba kapcsolódik.

Legalábbis mindig így képzelem el a jelenetet. Az orvos átnéz a férfi válla felett, hogy meggyőződjön róla, a nővérek nem hallhatják a szavait. – Uram, javasolhatok valamit? – mondja halkan, de annál nyomatékosabban. – Ismerek egy hölgyet Memphisben…

1. fejezet

Avery Stafford

Aiken, Dél-Karolina, napjainkban

Mélyet lélegzem, kihúzódom az ülés szélére, megigazítom a blézeremet, amikor a limuzin megáll a járdaszegély mellett. Közvetítőkocsik sora parkol a tűzforró aszfalton, ami pontosan jelzi, milyen fontos ez a ma reggeli, látszólag jelentéktelen összejövetel.

A mai napon semmi, de semmi nem történik véletlenül. Az elmúlt két hónap, amit Dél-Karolinában töltöttem, szinte teljes egészében arról szólt, hogy igyekeztem eltalálni a megfelelő hangot: olyan módon beavatkozni, hogy az csupán célzás legyen, semmi több.

A határozott kijelentések kerülendők.

Legalábbis egyelőre.

És még jó sokáig, ha rajtam múlik a dolog.

Bárcsak elfeledkezhettem volna arról, miért jöttem haza, de már maga a tény, hogy apám nem olvassa el a jegyzeteit, és nem ellenőrzi a Leslie-től, az ő szuperhatékony sajtótitkárától kapott eligazító anyagokat, nem hagyja, hogy megfeledkezzek róla. Nincs menekvés az ellenség elől, aki némán itt utazik velünk, ebben az autóban. Itt van a hátsó ülésen, elrejtőzik a jól szabott szürke öltöny alatt, amely most árnyalatnyival lazább apám széles vállán, mint korábban.

Papa kibámul az ablakon, feje kissé oldalra billen. A stáb tagjait és Leslie-t sikerült egy másik kocsiba száműznie.

– Jól érzed magad? – Felé nyúlok, hogy lesöpörjek egy hosszú, szőke hajszálat – az enyémet – az ülésről, nehogy rátapadjon a nadrágjára, amikor majd kiszáll. Ha anyám itt lenne, most előkapná a mini szöszhengerét, de anyám otthon van, a nap másik eseményére készül: a családi karácsonyi fotózásra; a képeket idén hónapokkal korábban el kell készíteni, mint más években… arra az esetre, ha papa állapota netán rosszabbra fordulna.

Apám kicsit kihúzza magát ültében. Fejét magasra emeli. Sűrű, ősz haja az elektrosztatikus feltöltődés miatt égnek mered. Le kellene simítani, de nem teszem. Ezzel megszegném a protokollt.

Míg anyám életünk minden egyes mozzanatában részt vesz, az olyan apróságokban is, mint a szöszök miatti aggodalmaskodás vagy a karácsonyi családi fotózás tervezgetése júliusban, apám pont az ellenkezője. Ő mindig olyan távoli – a rendíthetetlen férfiasság szigete egy nőuralom alatt lévő házban. Tudom, mélységesen szereti anyámat, a két nővéremet és engem, de ritkán ad hangot az érzéseinek. Azt is tudom, hogy én vagyok a kedvence, de ugyanakkor én vagyok az is, akin a legnehezebben ismeri ki magát. Apám olyan kor gyermeke, amelyben a nők leginkább azért mentek főiskolára, hogy megfelelő férjjelöltre akadjanak. Nemigen tud mit kezdeni a harmincéves lányával, aki osztályelsőként diplomázott a Columbia jogi karán, és láthatóan élvezettel veti bele magát egy amerikai ügyvédi iroda karcos világába.

Bármi legyen is az oka – talán csak az, hogy a perfekcionista és a papa kedvence pozíciói már foglaltak voltak a családunkban –, én világéletemben az agytröszt szerepét játszottam. Szerettem iskolába járni, és a családban kimondatlanul is az a kép alakult ki rólam, hogy én vagyok a család összetartója, a fiúhelyettes, az, aki majd apám nyomdokaiba lép. De valahogyan mindig úgy képzeltem, hogy mindez idősebb koromban következik majd be, akkor, amikor már készen állok rá.

Most apámra néztem, és azt gondoltam: Hogyhogy nem akarod, Avery? Hiszen apád ezért dolgozott egész életében. A Staffordok a függetlenségi háború óta ezért küzdöttek, az ég áldjon meg! A családunk mindig két kézzel kapaszkodott a közszolgálat vezetőkötelébe. Ez alól papa sem kivétel. Amióta megszerezte a diplomáját a West Pointon, és pilótaként szolgált a hadseregben, még az én születésem előtt, méltósággal és elszántan törekedett a család jó hírnevének megőrzésére.

Hát persze hogy akarod, győzködöm magam. Mindig is akartad. Csak nem hitted, hogy tényleg megtörténik, és nem gondoltad, hogy pont így. Ennyi az egész.

Az az igazság, hogy kétségbeesetten próbálok hinni abban, hogy végül minden jóra fordul. Mindkét fronton megsemmisítő vereséget mérünk az ellenségre – a politika és a betegség frontján is. Apám meggyógyul, hála a műtéteknek, amelyek miatt idő előtt haza kellett jönnie a nyári kongresszusi ülésről, és a kemoterápiás pumpának, amelyet a lábára szíjazva kell viselnie minden harmadik héten. Hazaköltözésem Aikenbe csakis ideiglenes lehet.

Akkor a rákra többé nem kell úgy gondolnunk, mint valamire, ami már hozzátartozik az életünkhöz.

Igenis, le lehet győzni. Mások is legyőzték már, és ha valaki képes rá, akkor az Wells Stafford szenátor.

Nincs a világon erősebb ember, mint az én apám. És nincs jobb ember sem nála.

– Felkészültél? – kérdezi, és feszesre húzza a zakóját. Megkönnyebbülve látom, hogy lesimítja az égnek meredő hajtincset. Nem tudom rávenni magam arra, hogy átlépjem a határt, amin túl a lányából a gondozójává válok.

– Megyek utánad. – Mindent megtennék érte, de remélem, még sok év van hátra addig, míg fel kell cserélnünk a szülő és a gyerek szerepét. Láttam, milyen nehéz ez, hiszen tanúja voltam, amikor apámnak határoznia kellett nagyanyám sorsa felől.

Az én egykor oly élénk eszű, életvidám Judy nagyim ma már csak árnyéka egykori önmagának. Bármilyen fájdalmas is, papa nem beszélhet senkivel sem róla. Ha a sajtó kiszagolná, hogy otthonba vitettük, ráadásul luxusotthonba, amely egy csodás helyen található, alig tizenöt kilométernyire innen, azzal mindenki rosszul járna, lose-lose szituáció lenne, hogy politikai nyelven fejezzem ki magam. Mivel az utóbbi időben államunkban több önkormányzati tulajdonú idősgondozási intézményben is gondatlanságból fakadó halálesetek történtek, és bántalmazási ügyekre is fény derült, papa politikai ellenfelei nyilván sietnének kihasználni az alkalmat, hogy botrányt kavarjanak körülötte, és vagy azt hangoztatnák, hogy csak a vagyonosok engedhetik meg maguknak a magas színvonalú gondozást, vagy azzal vádolnák apámat, hogy szívtelen fráter, akit nem érdekel az idősek sorsa, hisz lám, még az anyját is eltaszította magától. Azt mondanák, hogy készséggel szemet huny az elesettek nyomorúsága felett, ha az hasznot hajt a barátainak és a kampányát finanszírozó tőkének.

A valóság ezzel szemben az, hogy a Judy nagyival kapcsolatos döntésének semmiféle politikai színezete sem volt. A mi családunk éppen olyan, mint a többi család. Az efféle döntésekhez vezető út fájdalommal és bűntudattal van kikövezve, és a szégyen egy pillanatra se hagyja el azt, aki erre az útra lép. Szégyelljük magunkat Judy nagyi miatt. Aggódunk érte, és rettegünk, nehogy baja essen. Megszakad a szívünk, látván, hogyan ragadja el tőlünk a demencia. Nagyanyámat azután kellett elhelyeznünk az intézetben, hogy megszökött otthonról, ahol a gondozója és a személyzet felügyeletére volt bízva. Taxit hívott, és egész napra eltűnt, hogy aztán végül egy irodaházban bolyongva találjunk rá, amely az egykori kedvenc szupermarketje helyén épült. Hogy hogyan csinálta, amikor egyébként már a saját nevére sem emlékezett, rejtély.

Ma az egyik kedvenc ékszerét viselem. Érzem az érintését a csuklómon, ahogy kinyitom a limuzin ajtaját. Azzal hitegetem magamat, hogy az ő tiszteletére választottam mára a szitakötős karperecet, pedig valójában néma emlékeztetőnek szántam, hogy a Stafford családban az asszonyok mindig megteszik, amit meg kell tenniük, akkor is, ha nem fűlik hozzá a foguk. A ma reggeli esemény helyszíne kellemetlen érzéseket kelt bennem. Sosem szerettem az idősotthonokat.

Nyugi, ez csak pofavizit, mondogatom magamban. A sajtó csak azért van itt, hogy tudósítson, nem azért, hogy kérdőre vonjon. Lekezelünk az illetékesekkel, bejárjuk az épületet, részt veszünk az egyik gondozott, egy hölgy születésnapi ünnepségén, aki betöltötte a századik évét. A férje kilencvenkilenc. Azért ez már valami.

Odabent a folyosón olyan szag van, mintha a nővérem hármas ikrei a kezükbe kaparintották volna a fertőtlenítős flakont, és a tartalmát szétlocsolták volna a helyiségben. Mesterséges jázminillat tölti be a levegőt. Leslie szimatol, aztán helyeslően bólint, miközben körülvesznek bennünket a fotósok, valamint több bentlakó és ápoló is elénk jön, hogy üdvözöljön. Ezúttal nem kísér bennünket egyetlen testőr sem. Nyilván már a ma délutáni lakossági fórum helyszínén vannak, hogy előkészítsék a terepet. Pályája során apám számtalan életveszélyes fenyegetést kapott már különféle radikális szervezetektől és kérészéletűnek bizonyult fegyveres csoportoktól, meg magányos őrültektől is, akik mesterlövésznek, bioterroristának vagy emberrablónak állították be magukat. Ő maga nemigen veszi komolyan ezeket a fenyegetéseket, a biztonsági emberei annál inkább.

A kapuban az idősotthon igazgatója üdvözöl minket, a helyszínen lévő két tévétársaság kameráinak a kíséretében. Befelé indulunk, hogy bejárjuk a létesítményt, a kamerák szorosan a nyomunkban. Apám elbűvölően alakítja a szerepét: megrázza a felé nyújtott kezeket, pózol a fotókhoz, megáll beszélgetni a bentlakókkal, lehajol a kerekesszékben ülőkhöz, és megköszöni a gondozóknak a mindennapi nehéz és fáradságos munkát. Ott vagyok a nyomában, követem a példáját. Egy joviális öregúr, kerek tweedkalapban, flörtölni kezd velem. Ízes brit akcentussal megjegyzi, hogy gyönyörű kék szemem van. – Ötven évvel ezelőtt minden további nélkül befűztem volna kiskegyedet – ugrat.

– Azt hiszem, már be is fűzött – felelem, és ezen mindketten jót nevetünk.

Az egyik nővér figyelmeztet, hogy Mr. McMorris igazi donjuan, ha ezüstös is a haja. Az öreg rákacsint a nővérre, mintha csak igazolni akarná a szavait.

Amikor lemegyünk a társalgóba, ahol a százéves hölgy születésnapját ünneplik, megállapítom magamban, hogy tulajdonképpen egészen jól érzem magam itt. Úgy tűnik, ebben az otthonban elégedettek az idősek. A hely nem luxuskategóriájú, mint Judy nagyi intézete, de korántsem tartozik azok közé az alulfinanszírozott létesítmények közé, amelyek neve a jelenlegi bírósági perek kapcsán merült fel. Egyébként lefogadom, hogy végül egyetlen felperes sem fog kapni egy centet sem a bíróság által megítélt kártérítési összegekből. Az idősotthonokat fenntartó vállalkozók holding társaságok és fiktív cégek egész láncolatát működtetik, amelyek ellen aztán elég csődeljárást kezdeményezni ahhoz, hogy kitérhessenek a fizetési kötelezettség elől. Éppen ezért rendkívül súlyos következményekkel járna ránk nézve, ha napvilágra kerülne az a kapcsolat, amely apám egyik legjobb régi barátját ezekhez a cégcsoportokhoz fűzi. Ha ez bekövetkezne, közszereplőként természetesen apám kerülne a közfelháborodás és a politikai sárdobálás célkeresztjébe.

A közvélemény felzúdulását, a bűnbakkeresés ösztönét nagyszerűen ki lehet használni, és apám ellenfelei pontosan tudják, milyen hatásos fegyver lehet ez a kezükben.

A társalgóban kis pódium vár bennünket. Keresek magamnak valami félreeső helyet oldalt, a delegáció többi tagja mellett, az üvegezett ajtó közelében, amely az árnyas kertre néz, ahol a gyilkos hőség ellenére is a virágok színes kavalkádja pompázik.

Egy nő álldogál magában az egyik félreeső, árnyékos kerti ösvényen. Nem néz az épület felé, elfordítja a fejét, a távolba mered, láthatóan nem is tud arról, hogy idebent ünnepség zajlik. Botra támaszkodik. Egyszerű, krémszínű pamutruhát visel fehér kardigánnal, mintha nem érezné a hőséget. Vastag, őszes hajfonata koszorúba tűzve, és a hajviselete a fakó színű ruházatával együtt szinte kísértetszerűvé teszi a megjelenését, mintha a rég elfeledett múlt mementójaként állna ott a parkban. A pergolára futtatott lilaakác lombja reszket a könnyű szélben, de az öregasszonyt mintha még a szellő is elkerülné, rezzenéstelenül áll ott, ami tovább fokozza azt a benyomást, hogy az alak puszta látomás, valójában nincs is ott.

Az otthon igazgatónője lép a pódiumra. Üdvözli az egybegyűlteket, és emlékeztet arra, milyen okból jöttünk ma össze: végtére is nem minden héten ünnepelhetünk valakit, aki egy teljes évszázadnyi életet tudhat maga mögött. Az a tény pedig, hogy ennek az évszázadnak a nagy része egy és ugyanazon házasságban telt, még ennél is figyelemre méltóbb. Olyan esemény ez, amely megérdemli, hogy a szenátor úr is kitüntesse figyelmével.

Arról persze nem esik szó, hogy az agg házaspár már akkor apám támogatói közé tartozott, amikor apám még Dél-Karolinában teljesített közszolgálatot. Ha belegondolok, ők ketten hosszabb ideje ismerik apámat, mint én, és szinte ugyanolyan odaadással vannak iránta, mint én magam. Az ünnepelt és a férje a magasba emelik összefonódott kezüket, és valahányszor elhangzik apám neve, lelkesen tapsolni kezdenek.

Az igazgatónő előadja a középső asztal mellett kuporgó bűbájos, idős szerelmespár történetét. Luci Franciaországban született, abban az időben, amikor még lovas hintón közlekedtek az emberek. Elképzelni is nehéz. A második világháború idején részt vett a francia ellenállásban. A férje, Frank, vadászpilóta volt, akinek a gépét egy légi csata folyamán lelőtték. Filmvászonra illő történet, felkavaró, és megejtően romantikus. Luci az ellenállási hálózat tagjaként segített bújtatni Franket, majd kicsempészni az országból a sebesült katonát. A háború után Frank visszatért Franciaországba, hogy megkeresse a lányt. Luci továbbra is a családi gazdaságban élt; akkoriban épp a pincében laktak, mivel a házukból egyedül az maradt épen.

Őszinte csodálatot vált ki belőlem ennek a két embernek a története. Lám, ez is lehetséges, ha igaz a szerelem, ha elég erős ahhoz, hogy két ember egymásnak szentelje az életét, ha hajlandók mindent feláldozni azért, hogy együtt lehessenek. Én is erre vágyom, de néha eltűnődőm, vajon létezik-e még ilyesmi a mi modern világunkban. Hisz folyton rohanunk, folyton elfoglaltak vagyunk.

A jegygyűrűmre pillantok, és azt gondolom, Elliotnak és nekem talán van erre esélyünk. Hiszen minden adott hozzá. Úgy ismerjük egymást, mint a tenyerünket. És kölcsönösen támogatjuk egymást…

Az ünnepelt lassan feláll a székéből, és belekarol a lovagjába. Együtt mennek oda a vendégekhez, egymás karjára támaszkodva, két hajlott hátú öreg. Milyen kedves, megindító látvány! Remélem, a szüleim is megérik majd ezt a magas kort, és bőven lesz alkalmuk élvezni a nyugdíjas éveiket. Majd egyszer… évek múlva, amikor apám végre hajlandó lesz egy kicsit visszavenni a tempóból. Az nem lehet, hogy ez a betegség ötvenhét évesen elvigye. Lehetetlen, hogy ilyen fiatalon… Hiszen olyan nagy szükségünk van rá, nemcsak nekünk, otthon, hanem másoknak is. Annyi munka vár még rá! Különben is, a szüleim megérdemlik, hogy boldog öregkoruk legyen, hogy békésen élhessék meg az idő múlását, és élvezzék, ami közös életükből még hátravan.

Gyengédség tölti el a szívemet, de rögvest el is nyomom magamban. A nyilvánosság előtt nem érzelgünk – Leslie gyakran figyelmeztetett erre. Ezen a terepen a nőknek kiváltképp kerülniük kell a túláradó érzelemnyilvánítást. Ez gyengeséget, inkompetenciát sugallna.

Mintha bizony nem tudtam volna magamtól is, hiszen a tárgyalóterem világa sem sokban különbözik a politikáétól. A jogásznőknek is sok kihívással kell szembenézniük, és ők sem igen léphetnek ki a szerepük keretei közül.

Amikor visszatérnek a pódiumra, apám köszönti Franket. Az idős férfi kihúzza magát, és katonásan nyújtja a kezét. A tekintetük összekapcsolódik. Felemelő pillanat, nyilván a kamerák számára is remek alkalom, de én tudom, hogy ez most nem a kameráknak szól. Apám ajka halvány mosolyra húzódik, ami nála mindig a meghatottság jele. Látom, hogy igyekszik visszafojtani a könnyeit.

Pedig nem jellemző rá, hogy így magával ragadják az érzései.

Én is a meghatódottsággal küszködöm. Halkan felsóhajtok. Elfordítom a tekintetemet a jelenettől, ismét kinézek az üvegajtón, és a kertben álldogáló asszonyt figyelem. Még mindig ott áll, a messzeségbe bámul. Vajon ki lehet? Mit kereshet ott, a távolban?

Felharsan a „Boldog születésnapot” kórusa, olyan hangerővel, hogy még az üvegajtón át is meghallja. Lassan az épület felé fordul. Tudom, hogy a teremben zajló történésekre kellene figyelnem, szívvel-lélekkel énekelni, hiszen a kamerák máris felém tartanak, és nem veszi jól ki magát, ha a felvételen éppen szórakozottan kibámulok az ablakon, de egyszerűen képtelen vagyok levenni a szemem arról az alakról odakint az ösvényen. Szeretném látni az arcát, ha csak egy pillanatra is. Vajon éppolyan üres és kifejezéstelen, mint a nyári égbolt? Vajon csak a zavarodottsága miatt bolyong odakint, vagy szándékosan vonja ki magát az ünneplésből?

Leslie hátulról megrángatja a kabátomat, én pedig összerezzenek, mint egy kisiskolás, akire rászólt a tanár.

– Boldog… fi-gyelj o-da! – énekli Leslie, egészen a fülemhez hajolva, és úgy tesz, mintha csak azért hajolna közelebb, hogy jobb szögből tudjon fényképezni a telefonjával. Ő szokta feltenni a fotókat apám Instagram-oldalára. A szenátor fent van az összes közösségi oldalon, bár fogalma sincs, hogyan kell használni őket. Szerencsére zseniális közösségimédia-menedzsere van.

Folytatódik a ceremónia. Villognak a vakuk. Boldog családtagok törölgetik a könnyeiket, és levideózzák, amint apám felmutatja a bekeretezett oklevelet.

Begördítik a tortát is, száz gyertya sziporkázik rajta.

Leslie elégedett. Boldog, meghatott légkör uralkodik a teremben, kitölti a teret, dagad, mint egy héliummal töltött léggömb. Még egy kis öröm, és elrepülünk mindnyájan.

Ekkor valaki megérinti a kezemet. Érzem, hogy öt ujj kapcsolódik a csuklómra, olyan váratlanul, hogy kis híján elrántom a kezemet, de uralkodom magamon, hogy ne keltsek feltűnést. Hideg és reszketeg a csontos kéz szorítása, de meglepően erős. Megfordulok, és annak az asszonynak a tekintetével találkozik a szemem, akit az előbb még a kertben láttam. Kihúzza hajlott hátát, és ahogy rám néz, látom, hogy olyan színű a szeme, mint a hortenziáké odahaza Drayden Hillen – áttetsző világoskék, némi szürkés árnyalattal az írisz peremén. Ráncos ajka remeg.

Mielőtt felocsúdnék, már jön is a nővér, hogy megszabadítson tőle. Határozottan karon fogja az öregasszonyt. – May – mondja bocsánatkérő pillantás kíséretében –, jöjjön. Nem szabad zavarnia a vendégeinket.

Az idős nő azonban ahelyett, hogy elengedné a csuklómat, egyre erősebben kapaszkodik belém. Kétségbeesést látok a szemében, mintha akarna tőlem valamit, de elképzelni sem tudom, mi lehet az.

Kutató tekintettel vizsgálgatja az arcomat, a nyakát nyújtogatja, hogy jobban lásson.

– Fern? – suttogja.

2. fejezet

May Crandall

Aiken, Dél-Karolina, napjainkban

Sokszor az az érzésem, mintha az emlékezetem ajtóin berozsdásodtak vagy meglazultak volna a kilincsek. Az egyik magától kinyílik, a másik bezáródik, mintha valami tőlem független akarat irányítaná. Bekandikálok ide is, oda is, sokszor nincs ott semmi, csak üresség. Vagy sötétség, ahova félek betekinteni.

Sose tudhatom, mit fogok ott találni.

Képtelenség megjósolni, mikor emelkedik fel valamelyik sorompó, és miért.

Kulcsinger. Így nevezik a pszichológusok a tévéműsorokban. Igen, a „kulcs” pontos megnevezés.

Az arca mintha kinyitott volna egy ajtót az emlékezetemben, ami a távoli múltba vezet.

Bizonytalanul lépek be ezen az ajtón, tűnődöm, mit rejthet ez a szoba. Abban a pillanatban, amikor Fernnek szólítottam, már tudtam, hogy igazából nem Fernre gondoltam. Még távolabb jutottam az emlékek ösvényén. Queenie volt az, aki ott állt előttem.

Queenie, a mi erős édesanyánk, aki megjelölt mindannyiunkat a gyönyörű, aranyszőke fürtjeivel. Mindenkit, csak szegény Camelliát nem.

A gondolataim súlytalanul siklanak a fák koronája felett, mint a tollpihe, amit felkapott a szél. Átsuhannak a dombok felett, végig a lassan hömpölygő Mississippi völgyén, a parton, ahol utoljára láttam Queenie-t. A memphisi nyáréjszaka langyos, lágy levegője áramlik körülöttem.

De az éjszaka nagy hitegető.

Nem lágy az. Inkább nagyon is könyörtelen.

Az az éjszaka az utolsó, ahonnan nincs többé visszatérés.

Tizenkét éves vagyok, még mindig vékony és csontos, mint a karó. Lábamat kilógatom a lakóhajónk mellvéddeszkája alatt. Azt lesem, nem csillan-e meg a lámpa borostyánszínű fénye az aligátorok szembogarán. Az aligátoroknak nem lenne szabad ilyen mélyen felúszniuk a Mississippin, de azt hallottuk, mostanában láttak néhányat errefelé. Úgyhogy most versenyezünk, hogy ki pillantja meg őket először. A lakóhajón felnövő gyerekeknek minden kapóra jön, amivel agyon lehet csapni az időt.

Márpedig most igazán kell valami, ami elvonja egy kicsit a figyelmünket.

Fern felmászik mellettem a korlátra, látom, hogy az erdőt fürkészi, gondolom, a szentjánosbogarak fényét lesi. Még csak négyéves, de már meg tudja számolni őket. Kövérkés ujjacskájával mutogat, az aligátorokkal mit sem törődve áthajol a korláton.

– Látok egyet, Rill! Látom! – kiabálja.

A ruhájába kapaszkodva visszarántom. – Le fogsz esni, márpedig én nem ugrom utánad.

Ki tudja, talán nem is ártana, ha egyszer tényleg átbucskázna a korláton. Akkor legalább egyszer s mindenkorra megtanulná a leckét. A hajónk a Láp-szigettel szemközt, egy csendes holtágban horgonyoz. A víz csak a derekamig ér, ha beleugrom az Árkádia tatjáról. Valószínűleg Fernnek is leérne a lába, különben is, mind az öten úgy úszunk, mint a csík, még a kis Gabion is, aki pedig beszélni is alig tud még. Ha az ember a folyón született, a víz éppolyan természetes közeg a számára, mint a levegő. Ismerjük a neszeit, az áramlatait, a lényeket, amelyek benne élnek. Az olyan vízipatkányoknak, mint mi vagyunk, a folyó maga az otthon. Maga a biztonság.

De most van valami a levegőben… valami, ami azt súgja, nincsenek rendben a dolgok. A karomon végigfut a hideg, arcomat is mintha apró tűk szurkálnák. Valahogy mindig sejtettem, hogy egyszer eljön. Soha senkinek nem beszéltem róla, de tudom, hogy itt van. Vacogni kezdek a fülledt nyári éjszakában. Odafent az eget sűrű felhőtakaró borítja, a felhők hasasak, mint a megrepedni készülő, érett dinnye. Vihar közeleg, de az előérzetem nem csak a viharral kapcsolatos.

A lakóhajó belsejéből Queenie egyre szaporább nyögései hallatszanak. Mintha nem is hallaná a bábaasszony hangját, amely olyan sűrű és ragacsos, mint a melasz. – Most, Foss kisasszonka, ne nyomjon. Ne nyomjon má’! Ha rossz irányba fordul a gyerek, akkor nem lesz hosszú életű ezen a világon, de maga se ám! Nem bizony. Úgyhogy most pihenjen.

Queenie hosszú, kínos nyögést hallat, akkor nyög így az ember, amikor a csizmája beleragad a sűrű bayou-i sárba, és ki akarja húzni belőle a lábát. Ötünket szinte egyetlen nagy lélegzetvétellel hozott a világra, de ez most más; ez sokkal tovább tart. Megdörzsölöm a karomat, érzem, hogy hideg és verítékes a bőröm, és továbbra is az az érzésem, hogy valami ólálkodik odakint az erdőben. Valami gonosz. És minket figyel. De miért van itt? Csak nem Queenie-ért jött?

A legszívesebben lerohannék a hajóhídon, végigszaladnék a parton, és azt kiabálnám, tűnj innen! Takarodj! Nem viheted el a mamát!

Meg is tenném. Nem félnék az aligátoroktól sem. Mégis inkább csendben gubbasztok, mint a széki lile a fészkén. Hallgatom, amit a bába mond. Elég hangosan beszél, úgy hallom, mintha én is ott lennék a hajón.

– Jaj, teremtőm! Irgalmas isten. Még egy van nekije. Még egy, bizony!

Apám motyog valamit, de nem értem. Csizmája dobog a padlódeszkán, ahogy fel-alá járkál, meg-megáll, topog egy keveset, aztán megint nekivág.

– Foss úr, én má’ ezzel nem tudok mit csinálni. Ha nem viszi az asszont a doktorhó, de ízibe, a gyerekek nem gyünnek élve erre a világra, és a mamának is ez lesz az utolsó napja.

Briny nem válaszol azonnal. Mindkét kezével belebokszol a falba úgy, hogy Queenie bekeretezett képe beleremeg. Valami lecsúszik, aztán halk pendülést hallok, mintha fém koccanna a fának, és tudom is, hogy mi az, abból, hogy a hang elárulja, hova esett, és a pendülésből is. Lelki szemeimmel látom az ónkeresztet, rajta azzal a szomorú arcú emberrel, és szeretnék beszaladni, a kezembe venni, és letérdelni vele az ágy mellé, elsuttogni azokat a titokzatos lengyel szavakat úgy, ahogy Queenie teszi viharos éjszakákon, amikor Briny nincs velünk a lakóhajón, és az eső veri a tetőt, a hullámok meg a hajótestet ostromolják.

De nem ismerem a furcsa, éles hangzású nyelvet, amit Queenie attól a családtól tanult, amelyet elhagyott, amikor a folyón át megszökött Brinyvel. A kevés lengyel szó, ami megragadt az emlékezetemben, nem több, mint értelmetlen hangok halmaza. Így aztán, még ha magamhoz vehetném is Queenie keresztjét, csak a rajta látható bádogemberhez beszélhettem volna, akit Queenie csókolgatni szokott, amikor közeleg a vihar.

Mást nemigen tehetnék, hogy segítsek túlesni a szülésen, és újra mosolyogni lássam Queenie-t.

Az ajtó túloldalán Briny csizmasarka karistolja a padlódeszkákat, és hallom, ahogy a kereszt pattan egyet a padlón. Briny kinéz a homályos ablaküvegen, amit abból a parasztházból hozott el, amelyet lebontott, hogy anyagot szerezzen a hajóhoz. A hajót még az én születésem előtt építette. Briny mamája a halálos ágyán feküdt, a termést pedig elvitte az aszály, úgyhogy a bankáré lett volna minden. Akkor találta ki Briny, hogy a folyón fogunk élni. Így is lett. Amikor a nagy világválság lecsapott, ő meg Queenie egész jól megéltek a vízen. A folyót még a világválság se tudja tönkretenni, mondta Briny mindig, amikor elmesélte a történetet. A folyónak varázsereje van. Az mindig gondoskodik az ő népéről. Mindig is így lesz.

De ma este a varázslat sem működik.

– Uram! Hallja, mit beszélek? – Hallom, hogy a bába egyre jobban felhergeli magát. – Én ugyan nem veszem a lelkemre a halálukat, nem én. Azonnal vigye be a kórházba a feleségit. Most rögtön.

Az üveg mögött látom Briny feszült arcát. Szemét görcsösen összeszorítja. Először az öklével veri a homlokát, aztán csüggedten a falnak támasztja a fejét. – A vihar…

– Én asse bánom, ha maga az ördög táncol a viharban, Foss úr. Semmit se tudok tenni ezér’ az asszonyér’. Semmit. Nem veszem magamra, nem én, semmi pénzér’ se.

– De soha… nem volt semmi baj… a többiekkel. Ő mindig…

Queenie velőtrázó hangon felsikolt. Sikolya úgy hasít az éjszaka csendjébe, mint a vadmacska nyávogása.

– Idehallgasson. Valamit elfelejtett elmondani nekem. Hogy sose volt neki két kicsije egyszerre.

Felállok, magam mellé veszem Fernt, és behúzom a lakóhajó előteteje alá Gabionnal együtt, aki kétéves. A hatéves Larkot is beterelem. Camellia felém pillant az első ablakból, ahonnan idáig kifelé bámult. Becsukom a fedélzeti híd felőli kaput, így nem tudnak meglógni, aztán összeterelem őket az előtető alatt, és meghagyom Camelliának, ne engedje, hogy a kicsik átmásszanak a korláton. Camellia a homlokát ráncolja. Tízéves, és Briny sötét haja és szeme mellett a nyakasságát is örökölte. Ki nem állhatja, ha megmondják neki, mit csináljon. Olyan szívós, mint a ciprustönk, nem egykönnyen adja meg magát. De most ő is tudja, ha hagyjuk, hogy a kicsik felfordulást csináljanak, azzal csak növeljük a bajt.

– Minden rendben lesz, ne féljetek – ígérem, és végigsimítok a lágy, aranyszínű fürtökkel keretezett fejecskéken, mintha csak kiskutyák volnának. – Csak Queenie-nek most nehezebb dolga van, mint máskor. Nem szabad most zavarni. Úgyhogy maradjatok nyugton, mert a mumus itt ólálkodik a közelben ma este, hallottam a szuszogását az előbb. Jobb, ha nem mentek ki.

Én már tizenkét éves vagyok, nem hiszek a mumusban, se a homokemberben, se a folyami kalózok Őrült Jack kapitányában. Vagyis nem nagyon hiszek bennük. Szerintem Camellia se vette be Briny képtelen meséit.

Camellia a kilincs felé nyúl.

– Maradsz! – sziszegem. – Én megyek.

Briny azt mondta, maradjunk kint, márpedig Briny sosem mond olyat, amit nem gondol komolyan. De most teljesen tanácstalannak tűnik, mint akinek fogalma sincs, mit csináljon, és már csak emiatt is egyre jobban aggódtam Queenie-ért meg az új kishúgomért vagy kisöcsémért. Alig vártuk már, hogy végre kiderüljön, melyik a kettő közül. Egyébként még nem lett volna szabad megérkeznie. Nem volt még itt az ideje, de Gabion is idő előtt született, és olyan kicsike volt, hogy kicsusszant a világra, mielőtt Briny partra kormányozhatta volna a hajót, hogy bábaasszonyt keressen.

Ez az új baba nemigen akarja megkönnyíteni anyánk dolgát. Lehet, hogy Camelliára hasonlít majd, és pont olyan nyakas is lesz, mint ő.

De hiszen nem egy baba van, hanem kettő, jut eszembe. Több gyerek egyszerre, mint a kutyáknál, ez az egész valahogy nagyon furcsa nekem. Három élet piheg ott az ágyfüggönyök mögött, amelyeket Queenie varrt Golden Heart-féle liszteszsákokból. Három test próbál elszakadni egymástól, de nem tud.

Kinyitom az ajtót, de mielőtt eldönthetném, hogy belépjek-e vagy sem, a bába máris fölém tornyosul. Megmarkol. Úgy érzem, mintha az ujjai kétszer körülérnék a karomat. Odanézek, látom, hogy fekete ujjai abroncsként szorítják fehér bőrömet. Akár le is szakíthatná, ha úgy tartaná kedve. Miért nem menti meg a húgomat vagy az öcsémet? Miért nem húzza ki őket a mamám testéből?

Queenie keze a függönyt markolja, abba kapaszkodik, sikoltozva vergődik, teste ívbe feszül az ágyban. A függönyt tartó drótkarikák nem bírják a súlyt. Nézem anyámat, búzaszőke haját, amely most az arcára tapad, kék szemét, amely most kiguvad az erőlködéstől, azt a gyönyörű, kedves tekintetű szempárt, amelyet Camellia kivételével mindannyian örököltünk. Megfeszül az arcán a bőr, homlokán kirajzolódik a vékony erek csipkeszerű hálója, amely olyan finom, mint a szitakötő szárnyának mintázata.

– Papa… – suttogom, amint Queenie jajgatása elhal. Sosem hívom Brinyt papának vagy Queenie-t mamának, csak akkor, ha nagy baj van. Olyan fiatalok voltak mindketten, amikor születtem, azt hiszem, meg se tanították nekem a papa és a mama szavakat. Mindig úgy beszéltünk egymással, mintha barátok lettünk volna, egykorúak. De néhanapján mégiscsak kénytelen voltam papának és mamának szólítani őket. Utoljára hetekkel ezelőtt fordult elő, amikor észrevettük, hogy egy férfi felpuffadt holtteste lóg az egyik fáról.

Vajon Queenie is úgy fog kinézni, ha meghal? Először ő hal meg, aztán a kisbabák? Vagy fordítva lesz?

Annyira összeszorul a gyomrom, hogy többé már nem is érzem a karomon azt a nagy kezet. Talán még örülök is, hogy ott van, legalább megtart, különben talán el is esnék. Félek közelebb menni Queenie-hez.

– Mondd meg neki! – A bába megráz, mint egy rongybabát. Fáj. Fogai hófehéren villognak a lámpafényben.

Mennydörgés hallatszik nem is olyan messziről, és szélroham csapódik a hajó oldalának. A bába megbotlik, engem is magával ránt. Tekintetem találkozik Queenie-ével. Könyörögve néz rám, mint a bajba jutott kisgyerek, mintha azt gondolná, én vagyok az, aki segíthet rajta. Nagyot nyelek, próbálom összeszedni magam. – P-papa…– dadogom újra, de Briny továbbra is mereven bámul maga elé. Megdermedt, mint a nyúl, amikor megpillantja a leselkedő veszélyt.

Az ablakon át megpillantom Camelliát, arcát az üvegnek nyomva bámul befelé. A kicsik felmásztak az ablak alatti padra, hogy bekukucskálhassanak. Lark pufók arcocskáján nagy könnycseppek gördülnek végig. Nem bírja, ha bárkit vagy bármit szenvedni lát. A kifogott halakat mindig visszadobja a folyóba, már ha sikerül megkaparintania őket. Ha Briny oposszumot, kacsát, mókust, szarvast lő, úgy gyászolja, mintha a legjobb barátját gyilkolták volna meg.

Az ő tekintete is azért könyörög, hogy mentsem meg Queenie-t. Mintha mindenki tőlem várná a segítséget.

Valahol a távolban már villámlik. Petróleumsárga ragyogás önti el a tájat, aztán újra sötét lesz. Számolom, hány másodperc telik el a mennydörgésig, ez elárulja, milyen messze van a vihar. De eltévesztem a számolást, nem tudok odafigyelni.

Ha Briny nem viszi azonnal orvoshoz Queenie-t, abból nagyon nagy baj lesz. Mint mindig, most is a folyópart egyik megközelíthetetlen szakaszán horgonyzunk. Memphis valahol odaát, a széles, sötét Mississippi túlsó partján van.

Köhintek, hogy távozzon a gombóc a torkomból, és hosszúra nyújtom a nyakam, nehogy visszajöjjön. – Briny, át kell vinned a folyón.

Briny lassan felém fordítja a fejét. A tekintete még mindig üveges, az arca merev, de úgy tűnik, mintha már várta volna, hogy megszólaljak; hogy legyen valaki a bábán kívül, aki megmondja, mit tegyen.

– Briny, ki kell vinned a csónakhoz Queenie-t, mielőtt a vihar ideér. – A lakóhajóval nem viheti el, tudom, túlságosan sokáig tartana, míg sikerülne felszednünk a horgonyt. Ezt Briny is tudja, csak most képtelen világosan gondolkodni.

– Csak mondd meg neki! – noszogat a bába, és néhány lépést tesz Briny felé, de úgy, hogy engem maga elé tol. – Ha nem indulnak most rögtön, ennek a gyereknek az anyja nem éri meg a holnapot.