Fordította
Vándor Judit

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű

Caroline O'Donoghue: The Rachel Incident

Copyright © 2023 by Virago Press

Cover illustration: Goce Ilievski

Hungarian translation © Vándor Judit, 2024

Minden jog fenntartva

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 462 6

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztette: Gáspár Kata

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Életem férfiainak.

Ryan Farrellnek, mert akkor szeretett,

Gavin Daynek, mert most szeret,

és Apámnak, mert mindig szeret.

Soha, semmit sem akartam megírni ebből a történetből. Tudom, hogy az újságírók mindig ezt mondják, de valóban ez az igazság.

Szinte mindenkinek van olyan jelentős élménye, amelyből regényt lehetne írni. Esküszöm, hogy nekem ez egyáltalán nem állt szándékomban. A könyvírás folyamata huszonegy éves koromban vesztette el titokzatos mivoltát, és azóta eszem ágában sem volt bármilyen formában belekeveredni.

1.

Dr. Byrne-ről kizárólag James Devlinnel beszélgettem, ezért azt hittem, ha valaha még visszatér az életembe, akkor az csakis James révén történhet.

Tévedtem. A Toy Show hozta vissza.

Karácsony előtt az ír tévé minden évben leadja a The Late Late Toy Show című műsort. A képernyőn egy csapat kisgyerek értékeli az év legjobb játékait, és tanácsot ad a többi apróságnak, hogy mit vegyenek fel a karácsonyi kívánságlistájukra. Roppant fontos esemény ez az ír lurkóknak, és még fontosabb a külföldön élő ír felnőtteknek. Egy kívülállóval nagyon nehéz ezt megértetni. Ez maga a varázslat. Ráérzel vagy sem. Közénk tartozol vagy nem. Gondolom, azért is vált ez annyira fontossá, mert manapság sokan vallják magukat így vagy úgy írnek, ezért a legjelentősebb élményeinket a legmagasabb polcra kell feltennünk ahhoz, hogy a véletlenül betévedők csak a segítségünkkel tudják onnan levenni.

A világon mindenütt találni íreket, akik ezen az estén együtt nézik a műsort, és drukkolnak, amikor az ötévesek élő adásban tesztelik a Polly Pocket-termékeket. Jómagam a The Hibernian Post szerkesztője vagyok, az újságé, amely az Angliában élő íreknek készül. Az a feladatom, hogy expat{1} megmozdulásokról és eseményekről tudósítsak. Így a Toy Showról is be kell számolnom.

– Biztos vagy benne? – kérdi Angela. – Nem szívesen küldelek ebben a hidegben a Sohóba, három héttel karácsony előtt.

– Semmi gond – felelem, és állig bebugyolálom magam a sálamba, hogy kis híján megfulladok.

– Nem akarok olyan lenni, mint az a kolléga – mondja −, de a te állapotodban…

– Remekül vagyok, de tényleg! – Megsimogatom domborodó hasamat: nemrég jutottam el a várandósság viszonylag nyugalmasabb állapotába. Az első hónapokban a durva hányinger és teljes bizonytalanság miatt úgy éreztem magam, mintha egy nagyon hosszú bálnavadász hajóút elején lennék. Joggal, hiszen korábban már volt egy vetélésem. Most, a hetedik hónapban eljutottam az óceánláz stádiumba. Az óceánláz az az állapot, amikor ez ember nem tudja elképzelni, milyen a szárazföld. Esetemben ez azt jelenti, hogy úgy érzem, örökre várandós maradok.

Eltolatok abba a sohói kocsmába, amelyik egyetlen estére a honvággyal sújtottak mennyországa lesz. Régebben rendszeresen jártam olyan expat eseményekre, amelyeket népszavazások és változást követelő tiltakozások köré szerveztek. Nagyon érdekelt az ilyesmi. Rám bízták a feladatot. Jól is kerestem. A brit lapok akkoriban sokat cikkeztek arról, hogy az írek az abortuszhoz való jogért harcolnak, és többek között engem bíztak meg azzal, hogy beszámoljak ezekről a megmozdulásokról. Interjúkat készítettem a kampány szervezőivel, a résztvevőkkel, a Marie Stopes klinikáról érkezőkkel, azokkal, akik a lányukat vagy a feleségüket vesztették el egy nehéz szülés miatt, és beszéltem egy orvossal, aki nem volt hajlandó egy anyán segíteni. Ez volt az a rövid, felfénylő pillanat, amikor sokat jelentett, ha valaki ír származású újságíró Angliában. Tüntetésekkel kezdtem és hatalmas bulikkal fejeztem be a napjaimat. A kapcsolati listámon egymást követték azok, akiknek részegen megígértem, hogy írni fogok valamiről, ami egyébként egyáltalán nem az én hatáskörömbe tartozott.

A telefonom négy évvel és egy újabb iPhone-modellel később még mindig ragaszkodik hozzájuk. CLARA FELEJTŐS, SIOBHAN FELEJTŐS, ASHLING FELEJTŐS, DONNACHA FELEJTŐS. Nem ismerik egymást, ám egy kis időre belecsöppentek abba a nagy családba, amelyben mindenki egyet akart; most viszont, hogy már megkaptuk, amit akartunk, szinte semmi sincs, ami összekösse őket.

Ma már jogunk van az abortuszhoz és a melegházassághoz, de magányosak vagyunk az ilyen, ünnep előtti estéken.

A kocsma zsúfolásig tele, nincs egy üres hely, és az óceánlázzal való harc közepette elfelejtem, hogy nekem járna egy szék. Egy vidám, baráti társaságban ücsörgő férfi, nagyjából velem egykorú lehet, feláll, és átadja a helyét.

– Nem akarok alkalmatlankodni.

Úgy látom, hogy a jókedvű társaság − lelkesen élvezik a műsort − legtöbb tagja meleg. A melegek illemszabálya szerint udvariasságból, legalább a látszat kedvéért, úgy kell tennem, mintha nem akarnék én lenni az a heteró nő, aki bezavar. Pedig valójában majd megveszek azért, hogy befogadjanak.

A pasas tiltakozásul megrázza a fejét, és kedvesen a székéhez vezet.

– Semmi gond asszonyom, semmi gond – mondja erőteljes dublini akcentussal. – Milyen emberek lennénk, ha hagynánk, hogy egy várandós asszonyka álldogáljon karácsonykor?

– Mit gondolna a Kisjézus? – teszi hozzá egy másik, és mivel most már mindannyian szorosan egymás mellett ülünk, nincs választásom: a társaság tiszteletbeli tagja leszek. Hálás vagyok érte. Hála nekik, hatalmasnak és különlegesnek érzem magam, olyannak, mint Mária, amikor megjelent a fatimai gyerekek előtt.

Amikor megkezdődik az első reklámszünet, valaki megütögeti a térdem.

– Elnézést! – szólít meg egy távolabb ülő férfi, akivel még nem beszéltem. – Csak azt szeretném megkérdezni…

Nem hallom a folytatást. Az est házigazdája elnémítja a képernyőt, és bekapcsolja a hangszórót. Felharsan a C’est la Vie a B*Witchedtől, de olyan hangosan, hogy majd kiesünk a székünkből. A házigazda gyorsan leveszi a hangerőt, és bocsánatkérően felemeli a kezét, elnézést, srácok.

Megint a férfira figyelhetek.

– … nem tudod véletlenül, mi van vele? – fejezi be a mondatot, aminek az elejét nem hallottam.

Talán azért, mert meleg férfiak között vagyok, talán mert olyan gyakran kérdeznek a legeslegjobb barátomról, vagy mert ilyen a várandós agy, de tényleg azt hittem, hogy James Devlinről beszél. Pontosan ilyen helyzetekben szoktak Jamesről faggatni. James fura helyet foglal el a hírességi halmazábrán: híres ír, híres meleg, híres a social médiában, de valójában nem igazi híresség. Elég híres ahhoz, hogy ha ma este itt lenne, megállítanák, fényképezkednének vele, de azért nem kérnének tőle autogramot. Elég híres ahhoz, hogy ha öt filmforgatókönyv-író között szerepel a neve, akkor odahaza az újságok szalagcímében az jelenjen meg, hogy Corki író jegyzi a hollywoodi filmet.

– New Yorkban él – felelem büszkén. – Jól keres, és nemcsak az Instagram-videókon. Egy talk shownak ír.

A férfi értetlenül bámul. Megnevezem a műsort. Most sem csillan fel a szeme. Összevonja a szemöldökét.

– Te a harmadéveseknek tartott szemináriumi csoportjába jártál, nem? – kérdezi. – Dr. Byrne. Viktoriánus irodalom.

– Dr. Byrne – ismétlem, és egy pillanatra kihagy az agyam. Áramszünet. Teljes sötétség. Amikor egy bérház összes lámpája egyszerre, egyetlen szempillantás alatt alszik ki.

– Együtt jártunk a Corki Egyetemre, ebben biztos vagyok – mondja lassan. – Egy csoportba. Fred Byrne órájára.

– Igen – felelem, és dacára a sokknak, amit a prof neve hallatán érzek, tudatában vagyok annak, milyen arcot vágok. Rendezem a vonásaimat, de már késő. Most jól jönne valamilyen magyarázat, amit ennek az idegennek mondhatnék, de hol is kezdjem? Hogyan is érthetné meg, mi történt az alatt az egy év alatt a Shandon Streeten, ha még csak ott sem volt?

– Figyelj, nem akartam… − rájön, hogy véletlenül érzékeny pontra tapintott, de fogalma sincs, mivel és hogyan tehetné jóvá. – Csak gondoltam, mert az egyik kedvence voltál, vagyis úgy látszott, szóval… hogy talán tudod.

– Mit tudok? – kérdezem. Hogy adhatnám finoman értésére ennek az idegennek, hogy a városban annak idején elterjedt pletyka hazugság, és én nem feküdtem le dr. Byrne-nel?

– Hogy kómában van. – Úgy ejti le a hírt, mint aki mindjárt sarkon fordul, és elrohan, mielőtt robbanna. – Valami ritka neurológiai betegsége lett, és most kómában van.

A terhesség miatt úgy érzem, a testem rétegekből – kéregből, köpenyből, magból – áll, és minden rétegem egyszerre remeg meg, amikor dr. Byrne-re gondolok. A tagbaszakadt, furcsa dr. Byrne, a francia borok és a szokatlan, díszes kis sütemények szerelmese. Még melegen hozott nekünk portugál kosárkát az English Marketről. Ó, az a mélysárga íz, tetején a karamellizált cukormorzsákkal!

Árad a zene a hangszóróból, mindjárt vége a szünetnek; visszatér a Toy Show, és egy wicklowi kisfiú körbe-körbe biciklizik a tévében.

Most, rögtön fel kell hívnom Jamest.

2.

Mókás, hogy Jamesszel végül milyen jó barátok lettünk, pedig ismeretségünk első két hetében összetévesztett valaki mással.

Úgy emlékszem az első találkozásunkra, mintha egy filmjelenet lenne, ami valaki más életéről szól. Egy novemberi csütörtökön történt, én épp az O’Connor könyvesbolt pénztárgépe mögött álltam. 2009-et írtunk. Végzős voltam az egyetemen, huszonkilenc nap volt hátra karácsonyig. Ben, a boltvezető máris azon aggódott, hogy nem lesz jó a szezon, és állandóan körbesétált, miközben összevissza hadovált az „iparról”. Úgy beszélt a „könyviparról”, mintha az alagsorban leláncolt sárkány lenne, ami bármelyik pillanatban kiszabadulhat, és akkor darabokra szaggat bennünket. A karácsonyra megjelenő könyvek pedig – azt hiszem, Dawn French és Julie Walters memoárja versenyzett egymással – azok az elszenesedett tetemek, amelyeket le kell tuszkolni a sárkány torkán, hogy csillapítsuk az éhségét.

– Ettől majd beindul az ipar – mondogatta Ben szinte megható őszinteséggel. Jobban hitt a karakterszínésznők emlékirataiban, mint maga Julie Walters vagy Dawn French, amikor papírra vetették az emlékeiket. Kihoztam egy újabb stósz könyvet a raktárból. A könyvtorony alja a derekamnál volt, a teteje az állam alatt.

James Devlin az előző csütörtökön kezdett karácsonyi kisegítőként, én viszont aznapra szabadnapot vettem ki, hogy befejezhessem a félév végi beadandó dolgozatomat. James az első műszakját Sabrinával töltötte. Később azzal védekezett, hogy a sok új arc és név miatt, amelyek az első munkanapon körülötte kavarogtak, minden összemosódott benne. Amikor erre csak annyit mondtam, hogy ez emeletes marhaság, feltartotta a kezét, és közölte, hogy neki minden heteró nő egyforma.

Kellemes első napot tölthetett Sabrinával − ami azért furcsa, mert Sabrinát általában senki sem szokta mókásnak vagy szórakoztatónak tartani –, mert cinkosan közölte a hírt, amikor kilépett a pult mögül:

– Valaki itt rühes, és a kencéjét az emelőbakon hagyta.

Ma már furcsa, ahogy így leírom, mert nem jön át, milyen is volt James, és mennyire lenyűgözőnek találtam ezt a belépőt. „Valaki itt rühes.” Úgy mondta, mintha ő lett volna Poirot, amint épp egy gyilkossági ügyön nyomoz egy vidéki villában. Mint aki felfedezi udvarias társadalmunk veleszületett előítéleteit, és most készen áll a leleplezésre. A mondat második fele már egészen mást üzent: „és a kencéjét az emelőbakon hagyta”. Cork megyei volt, egész pontosan fermoyi illetőségű, ami nekem egyértelműen a vidéket jelentette. De Angliában nevelkedett – ráadásul jó sok helyen –, ezért a hangja sajátosan dallamos volt, amit sehová sem tudtam tenni. Én Douglasben születtem, a városközponttól két mérföldre délre, egy idilli külvárosban, és ott is éltem.

– Mi? – kérdeztem, mert a hír megrendítette a személyiségem részeként számon tartott kimért visszafogottságomat. Egyébként ezt a személyiséget általában a Könyvárus Lányként ismerték. − Mi az a rüh?

– Parazitaféle.

– Mint a féreg?

– A féreg belülről rág, a rüh meg kívülről. Voltál már férges?

– Nem.

– Gyerekkorodban sem?

Elgondolkodtam.

– Ótvaros voltam. Az ugyanaz?

– Hogy kaptad el?

Őszintén érdeklődött. Keresgélni kezdtem a rég elfeledett emlékek között, és ettől olyan érzésem támadt, mintha a tengerfenék egy ismeretlen részét fedezném fel.

– Volt egy kóbor macskánk. Azt hiszem, tőle kaptam.

– Fura, mennyi háziállat kóborolt az utcán a kilencvenes években – felelte. Közben bejelentkezett a pénztárgépbe, és beütött hat számjegyet. – Akkoriban akár az út közepén is összeszedhettél egy kutyát.

Amikor könyvesboltban vállaltam munkát, voltak bizonyos előfeltevéseim arról, hogy miről beszélgetnek az emberek odabent. Természetesen könyvekről. A valóságban a legritkább esetben hoztuk szóba az olvasmányainkat. Az ízlésünk meglehetősen különbözött, de ez nem ajzott minket pezsgő vitákra, inkább ki-ki elvonult a raktárba vagy az irodába, és ott olvasott. Ben Joyce-ért rajongott, Sabrina Terry Pratchettért és Douglas Adamsért, meg minden olyan íróért, akinél nem tudhatod biztosan, hogy viccelnek-e vagy komolyan beszélnek. A többiek közül az egyik a népszerű pszichológiai ismeretterjesztőket falta, valaki a Freakonomicsot{2} kedvelte, egy másik a helytörténeti kiadványokat, és volt, aki a Simon’s Cat füzeteket lapozgatta, de egyikükkel sem sikerült közös nevezőre jutnom.

Én általában, hát… regényeket olvastam. Főleg régebbieket. Olyan könyveket, amelyek a huszadik század közepén voltak roppant népszerűek, és bár az irodalmi kánon befogadta őket, a kortársaim többsége már nem tudott róluk, így attól, hogy ismertem, egész különlegesnek érezhettem magam. Tetszett, hogy a ma már halott írónők milyen könnyedén és fölényesen írtak a társadalomról. Szerettem a hosszú bekezdéseket a francia jegyrendszerről és a szexuális ébredésről. Amíg nem kezdtem a könyvesboltban dolgozni, meglehetősen olvasottnak tartottam magam.

Nem akartam Jamesszel olvasással kapcsolatos dologról beszélgetni, mert sok lehetséges barátságnak vette elejét az efféle kíváncsiskodás. Valami életszerűt szerettem volna kérdezni tőle, mármint amit a húszéves agyammal annak gondoltam. Valamit, ami legalább annyira ütős, mint az a rühös megjegyzés.

Erre azonban nem maradt idő, mert egyszeriben vagy egy tucat vevő érkezett, mi meg egymás mellett állva ütöttük be a gépbe, amit vásároltak. Addigra már többször átéltem, hogy állok egy munkatársam mellett a pultnál, beütöm a gépbe, amit kell, időnként udvariasan váltok pár szót a vevőkkel. És nagyon magányosnak érzem magam. Ostobaságnak tűnhet, hogy utólag ilyen nagy fontosságot tulajdonítok annak a hosszú műszaknak, de valóban másképp éreztem magam Jamesszel. Kellemes melegség töltött el, mint amikor egy hosszú úton kényelmes csendben üldögélünk a barátunk mellett.

Amikor lejárt a munkaidőnk, megkérdezte, mit csinálok utána.

– A barátommal találkozom – feleltem, de rögtön elfogott az aggodalom, hogy a Jonathannel való találkozás miatt nem lesz esélyem arra, hogy James legjobb barátja lehessek.

James közben rágyújtott.

– Merre mész?

– A Sober Lane-re.

– Jaj! – mondta, és nem tudtam, hogy megégette-e magát vagy ez valamiféle feljajdulás volt. – Én a Travers Streetre. Elkísérlek.

Együtt mentünk, és bár nagyon szerettem volna kifaggatni, közelebbről is megismerni James-t, nem maradt rá időm. James pedig nem akart kérdezősködni. Ő feltételezésekkel operált.

– Lássuk csak – mondta. – Az apád bankban dolgozik.

Elmosolyodtam.

– Tévedsz.

– Akkor a nagyapád. Van valami bankos beütésed.

– A nagypapám tényleg bankban dolgozott. De a papám fogorvos.

– Na ugye! Tudtam én.

– Semmit sem tudtál.

Elhúzta fölöttem a tenyerét, mintha meg akarna igézni.

– Ah, itt valami előkelő, középosztálybeli dolgot érzek. Ősi vagyon, ősi Cork. A mamáddal kapcsolatban két dolog lehetséges, egyelőre nem tudok dönteni. Vagy mesésen sovány és részeges, vagy abszolút ádáz. Keskeny, összeszorított száj, mint a kanári puncija. Na, talált?

Nevettem, ámbár fogalmam se volt róla, honnan tudhatja mindezt.

– Majdnem. Inkább a második – feleltem, és nagyon gonosznak éreztem magam. Az anyám is a prakszisban dolgozott, és mivel a papám főleg kozmetikai beavatkozásokat végzett, most mindketten megszenvedték, hogy az országban a megváltozott fontossági sorrend miatt az embereknek egyre kevesebb oka volt a mosolyra.

– A barátod pedig… a barátod, a barátod, a barátod. Megint két lehetőség közül kell választanom.

Beszéd közben olyan hevesen gesztikulált, hogy kiesett a cigarettájából a parázs, így hát elhallgatott, és ismét rágyújtott.

– Gimi óta együtt vagytok, ti vagytok az évfolyam álompárja, mindenki azt hiszi, össze fogtok házasodni, de te nem vagy benne annyira biztos. Úgy tervezitek, hogy együtt utaztok Thaiföldre. – Kifújta a füstöt. – Vagy egy idősebb fószer, doktorizik vagy valami ilyesmi, némileg kellemetlen a korkülönbség, hangyányit fukar, a barátaid utálják, de nem mondják meg neked.

Fogalmam sincs, honnan vette a bátorságot, hogy teljes lelkinyugalommal sértegesse az ismerőseimet, akár valódiak voltak, akár kitaláltak. De biztos volt benne, hogy megteheti, hát hagytam, hogy megtegye.

– Egyik se – védtem meg Jonathant. – Egyáltalán nem ilyen. Nem besorolható.

– De melyikhez áll közelebb?

Gondolkoztam kicsit.

– Azt hiszem, talán az elsőhöz. – De csak azért mondtam, mert az volt a kisebbik rossz.

Szerelmes voltam, legalábbis azt hittem. Szerettem volna, ha az emberek ezt komolyan veszik. Húszéves koromban két dologra volt szükségem: szerelemre és arra, hogy komolyan vegyenek.

Jonathannel mindketten corkiak voltunk, a külvárosban nőttünk fel, és meg voltunk sértve, amiért itt kell egyetemistának lennünk. Szerintünk hat jó kocsma és három jó klub volt az összes lehetőségünk. Folyamatosan nyomtuk, hogy csömörünk van Corktól, miközben a kisujjunkat se mozdítottuk, hogy bárhová máshová menjünk vagy bármi mást csináljunk; minden maradt úgy, ahogy tizenhét éves korunkban volt.

Unalmasan komoly és meglehetősen konzervatív pár voltunk. Nemrégiben bele kellett másznom a régi e-mail-fiókomba, hogy megváltoztassam a jelszavamat. Közben belebotlottam egy Jonathan korabeli szociológiadolgozatomba, amit a tanáromnak küldtem el. Az volt a címe, hogy Patriarchátus a modern Írországban. Rákattintottam, kíváncsian, hogy mi mondanivalója volt fiatalkori énemnek az ír nők elnyomásáról.

Nem az a kérdés, hogy a patriarchátus létező tényező-e vagy sem a modern Írországban − kezdődött a nyitó mondat −, hanem az, hogy miért teszik olyan igazságtalanul nevetségessé a patriarchátus mint szervező elv gondolatát.

A dolgozat megdöbbentett. Pedig teljesen őszintén írtam. Ott voltam én, a tizenkilenc éves lány, ugyanaz a valaki, aki két évvel korábban a születésnapjára kapott összes pénzét arra költötte, hogy beszerezze az esemény utáni tablettát egy olyan országban, amely ezt tudatosan megnehezítette, kínossá és kellemetlenné tette – és a patriarchátus mellett érveltem. Miután az utolsó betűig elolvastam, fogtam magam, és kitöröltem az egészet. Azután két napig paranoiásan mászkáltam London utcáin. Úgy voltam paranoid, ahogy csak az én generációm lehet az, vagyis attól féltem, hogy nyilvánosan kigúnyol a láthatatlan online tömeg azokért az ideológiai bűnökért, amelyeket tizenévesen követtem el. Meg voltam róla győződve, hogy mindig is feminista voltam. Biztosan úgy születtem, hogy eleve tudtam, a világ tele van igazságtalanságokkal. De tévedtem, mert ez a felismerés jóval később, a húszas éveim közepe táján következett be, amikor már Londonban éltem.

Viszont Jonathan azt a korábbi énemet ismerte, és azt az énemet mi ketten teremtettük meg. Ücsörögtünk valamelyik kocsmában, mindenről volt véleményünk, rendszerint úgy, hogy fogtunk valami általánosan elfogadott dolgot, és a feje tetejére állítottuk. Számunkra a radikalizmus abban merült ki, hogy utáltuk A híres Ron Burgundy legendáját{3}.

James a Sober Lane előtt köszönt el. Megkérdeztem, van-e kedve bejönni és megismerkedni a barátommal. Nemet mondott.

– Nem szeretnék bajt hozni rád. Nem szeretném, hogy azt gondolja, lecsapom a kezéről a nőjét.

Elnevettem magam, mert James annyira nyilvánvalóan meleg volt, és olyan vicces a gondolat, hogy bárki kezéről lecsapna. De túl hosszasan és túl hangosan nevettem, és attól, ahogy James rám nézett, égni kezdett az arcom. Megbántódott, bezárult, és úgy gondolta, hogy jobb, ha elrejtőzik. Abbahagytam a nevetést.

– Nem az a féltékeny típus – mondtam gyorsan, és ettől kicsit felderült az arca.

Elbúcsúztam új barátomtól, és eltűntem a kocsma sötét mélyében, ahol Jonathan várt rám, közben legszívesebben fenéken billentettem volna magam, amiért udvariatlan voltam.

Ám James mégiscsak lecsapott Jonathan kezéről. Egyetlen hónap alatt molekuláris szinten lettem a rabja, és a személyiségem, ahol csak lehetett, átvette az ő személyiségét. A hivatalos változat szerint Jonathan dobott engem. A valóságban én hagytam el egy másik férfiért.

Íme a történet, amit James nagyon szeret elmesélni: Rachellel csak egyszer veszekedtünk, de ez még az előtt történt, hogy valóban megismertük egymást.

Amire én rendszerint azt válaszolom: csak egyszer veszekedtünk, és akkor James még azt hitte, hogy én egy Sabrina nevű lány vagyok.

Mire ő: szóval valójában először Sabrinával veszekedtem.

Persze ennél többször veszekedtünk. Összesen kétszer. De erről nem beszélünk.

Eltelt pár hét azóta, hogy James elkísért a Sober Lane-re, de többé nem mutatott különösebb érdeklődést irántam. Kezdtem megorrolni rá. Nem tisztességes, hogy megmutatja, milyen erősen ragyog, aztán sarkon fordul, és ott hagy a sötét hidegben, az unalmas ismerőseim között. A legtöbb jóbarátom másik egyetemre ment. A kitűnők a Trinityre, a tanárjelöltek a Mary I-re. Maradtak azok a lányok, akikkel a gimiből ismertük egymást, meg Jonathan barátai.

Évek óta James volt az első ember, akivel rettentően szerettem volna barátkozni, de úgy látszott, ő nem így van ezzel. Ráadásul a teljes vezetőséget megbabonázta, de annyira, hogy mindig ő kapta meg a legjobb munkaidő-beosztást a boltban.

Még nem tudtam, hogyan kell kimutatnom a dühömet, így az otthoni mintát másoltam: undok, foghegyről odavetett tőmondatokban beszéltem, amíg az illető meg nem őrült. Így veszekedett velem az anyám, így veszekedtem én az öcséimmel, és ők is így veszekedtek a haverjaikkal. Ez persze nem azt jelenti, hogy nem voltunk meleg, érző család. De tény, hogy szívesen dédelgettük a sérelmeinket. Azt, hogy a többiek mindig átgázolnak rajtunk. És az, hogy a legutóbbi gazdasági válság tönkretette a szüleimet, a befektetéseink pedig értéktelenné váltak, csak újabb bizonyíték volt arra, hogy a világ a Murray család vesztére tör. Erre pedig nem volt más válaszunk, csak az, hogy foghegyről beszéltünk a világgal.

Egy idő után James megérezte a belőlem áradó távolságtartást, és nem akart beletörődni. Megpróbált közeledni felém, és az őseim bankár múltjával ugratott. Én azonban többnyire ügyet sem vetettem rá. De a beosztás dolog nagyon piszkált. Arra a következtetésre jutottam, hogy James önző, felszínes alak – lehet, hogy antiszociális –, és eldöntöttem, hogy addig távol tartom magam tőle, amíg be nem látja, hogy hibázott, és nem nyúlja le többé a jó beosztásokat.

Miután párszor visszautasítottam a közeledését, a kassza mögé jött, hogy átnézzen néhány rendelést. És ekkor egy tollal megbökte a térdem. Történetesen egy ideget talált el. A térdem megrogyott, megtántorodtam. Nem estem el, de kibillentem az egyensúlyomból, és piszkosul dühös lettem. Rászóltam. Nevetett, mintha mi sem történt volna, és elsasszézott, hogy kiszolgáljon egy vevőt.

Egy órával később megint megbökött. Ugyanaz történt. Rogyás, támolygás, düh. Rákiáltottam, hogy fejezze be, mire óriási műsort kerekített abból, mennyire retteg ő, a nagy szemű Jerry tőlem, a nagydarab, fölé tornyosuló Tomtól. Addigra már kiszagolta, hogy zavar a magasságom. Százhetvenhét és fél centi magas voltam, és az egyszerűség kedvéért, hogy elejét vegyem a találgatásoknak, rögtön mindenkinek azt mondtam, száznyolcvan vagyok.

Senki nem volt a közelben, csak Ben, a boltvezető, és amikor megfordultam, James megint bökött, de a mozdulat olyan váratlan volt, hogy elestem. Ben annyira röhögött, hogy még az alagsori sárkányról is elfeledkezett. Én pedig olyan dühös lettem, hogy egy pillanatra elvesztettem a külvárosi jó modoromat, és tiszta erőből akkorát löktem Jamesen, hogy a pult mögé, a falnak zuhant. A felette lévő polcon egymás tetején sorakoztak a hűséges vásárlóknak félretett könyvek, amelyek az ütődés erejétől most megbillentek, és egy halom könyv a földre borult. Dawn Frances keménykötésű emlékirata pont James fejére zuhant, és a könyv éle felhasította a szeme fölött a bőrt. A seb vérezni kezdett, James homlokába fésült haja gézként tapadt a sebre.

– Rachel! – kiáltotta Ben. – Mit csinálsz?

Így tudta meg James, hogy nem Sabrina a nevem.

James rám mosolygott, Ben meg elszaladt az elsősegélyládáért.

– Végre! – nevetett James, és valami újfajta kedvesség volt a hangjában. – Hát itt van ő. Hát megérkezett.

Olyan bűntudatom volt, hogy munka után meghívtam egy italra.

– Oké, gyilkos – felelte vigyorogva, és elképesztően vékony sálját sovány nyaka köré tekerte. – Foglaltál asztalt a golfklubban?

James középosztálybeli életem iránti érdeklődése nem csökkent az első találkozás óta, és néha elgondolkodom, vajon a barátsága nem azon alapult-e, hogy fel akarta mérni, pontosan hogyan élnek a fogorvosok és azok gyerekei. Mondok egy példát, milyen kérdésekkel bombázott éjjel-nappal: Bridget Jones karikára vagy csíkokra vágja a répát?

Csíkokra, írom vissza.

Tudtam, jön a válasz.

Ezen a ponton nem lepett volna meg, ha kiderül, könyvet ír.

A karácsonyi „kocsmában nem tartanak bulit” időszakában jártunk, és a hagyományos kocsmákban tett néhány hiábavaló kísérlet után a Washington Streeten találtunk egy tapas bárt, amelyik a kistányérokon érkező sokféle fogás és a hozd-magad-a-bort! koncepciójával igyekezett elcsábítani Cork város népét. Az egész véletlenül roppant romantikusra sikeredett, engem viszont idegesített, hogy James most azt hiheti, úgy próbálom jóvátenni korábbi baklövésemet, hogy randira kényszerítem. Zavaromban elkezdtem hangosan felolvasni az étlapot, és azzal vádoltam az éttermet, hogy a sonkát puccos kajaként akarják eladni.

James összezárt öklére támasztotta keskeny arcát, és nagyon élvezte a sonkáról folytatott monológomat.

– Kistányér – mondta. – Szóval, ha össze kellett volna varrni, akkor nagytányérnyit kapok?

– Osztrigát – feleltem.

– És végtagtörésnél?

– Nem vagyok én jótékonysági intézmény! – vágtam vissza, és ezen nevetett.

– Pedig így szokott történni. Olvasom az újságokat. A gazdagok nagyvonalú gesztussal próbálnak rávenni arra, hogy ne pereld be őket.

– Honnan veszed, hogy gazdag vagyok? Nem vagyok az.

Körbemutatott, a palatáblára krétával írt étlapra, ami „specialitásokat” ígért, a gyertyatartóként szolgáló üres borospalackokra, amelyeket vélhetően Cork belvárosának különböző lakói hagytak itt.

– Csak otthon lakom, ez minden.

– Aha, szóval zsebpénzért dolgozol.

Mondtam Jamesnek, hogy azt rendel, amit csak szeretne, de annak ellenére, hogy gazdagnak tartott, a legolcsóbb bort rendelte és egy tálka kesudiót. Pillanatokkal később hoztak egy palack vizet és két kis poharat.

– Tévedtem – helyesbített, miközben kitöltötte a vizet –, senki nem dolgozik annyit, mint te, hacsak nincs szüksége rá.

– Hát − vonogattam a vállamat.

– Csütörtökön, pénteken, szombaton és vasárnap – számolta a napokat az ujjain. – És azt hiszem, egyszer hétfőn is láttalak dolgozni, amikor valamiért beugrottam. És egyetemre is jársz, ugye?

– Bejövök, amikor Ben hív – vontam meg megint a vállamat, de kezdtem rájönni, hogy a vállvonogatás unalmas beszélgetési fordulat. − Figyelj… – kezdtem, de a pincér megjelent a borral és a kesudióval, majd megkérdezte, hogy választottunk-e már valamit az étlapról, mire James közölte, hogy egyelőre tökéletesen megteszi a kesu is.

– Folytasd! – fordult felém, amikor a pincér elment.

– Én fizetem a tandíjamat – igyekeztem, hogy csak őszintének hangozzon, ne sajnálatra méltónak. Elmondtam neki, amit senki másnak: hogy a szüleim, akiknek korábban nem okozott gondot, hogy magániskolába járassanak minket, most már nem tudják vállalni a tandíjat.

A régi szép időkben, amikor a szüleim bízhattak az anyagi helyzetükben és bennem is, az apám megajándékozott egy hitelkártyával. Rendszeresen dolgoztam bébicsőszként, így a kártya csak alkalmi kiadásokra szolgált, amit egy-egy könyv, notepad vagy éjszakai taxizás jelentett. Apám roppant ünnepélyesen adta át a kártyát, előtte hosszas beszédet tartott arról, hogy azért jó a hitelkártya, mert a segítségével hitelképessé válhatok.

Ezt például Jonathan nagyon viccesnek találta. A szülei köztisztviselők voltak, és határozottan élvezte, hogy olyan lánnyal jár, aki a „papa hitelkártyájával fizet”. Igazság szerint alig használtam a kártyát. Aztán az első egyetemi félévem elején egyszerre nem működött.

– Apa – hívtam fel apámat az egyetem könyvesboltjából, amikor kiléptem a pénztár előtt álló sorból −, elfelejtetted feltölteni a kártyát?

– Nem – felelte. – Nem felejtettem el.

Olyan érzés volt, mint amikor a félelemtől összerándult az ember gyomra, csakhogy ez nem félelem volt, hanem az első ízelítő a valóságból. A válság óta a szüleim nem utaztak, nem jártak étterembe, és nem vettek új dolgokat. Azt hittem, csak óvatosak. Nem fogtam föl, hogy mennyire le vagyunk égve. Ebből a hívásból tudtam meg, hogy nemcsak a hitelkártyám szűnik meg, hanem annak is meg kell találnom a módját, hogy kifizessem az egyetemi tandíjamat.

Akkoriban Írországban csak névleges volt a tandíj, legfeljebb néhány ezres évente, és az ismerőseim közül mindenkinek a szülei fizették. Ezzel többé-kevésbé el is árultam, milyen közegben éltem annak idején. Az apám szégyellte, hogy lecsúsztunk, én meg ettől éreztem magam kínosan.

– Ezt valahogy magunk között kell megoldani, Rachel – mondta, mintha egy dühös bukmékert kellene lecsillapítania. Nem akarta, hogy diákhitelt vegyek fel. Addigra már túlságosan megroggyant a hite a bankokban.

– Persze – vágtam rá. – Elmegyek dolgozni.

– Jól van – felelte. – És ez… köztünk marad. A fiúknak nem kell tudnia.

És köztünk maradt. Illetve most már James is tudott róla. Rosszul éreztem magam, hogy megszegtem az apámnak adott szavamat, de ezzel a bizalmas közléssel akartam magamhoz láncolni az új barátomat. Szerencsére működött a dolog. James mélyen átérezte a helyzet drámaiságát.

– Ez olyan… nem is tudom. Mint egy színdarab.

Elnevettem magam.

– Ez nem színdarab.

– De, az – makacskodott.

– Nem annyira rossz – legyintettem, mert egyáltalán nem szerettem volna, ha sajnálkozni kezd. – Ezt az évet már kifizettem, és pillanatnyilag nem akarok mesterszakra menni, úgyhogy… egyenesben vagyok. – Az asztalra mutattam. – Rendelhetünk rendes ételt is.

– Együtt kéne laknunk – felelte.

– Hogy micsoda? – A korty bor cigányútra szaladt. – Hiszen nem is ismersz.

– Tudom, hogy Rachel a neved. – Ez akkor viccesnek hangzott, mert még nem értesültem a Sabrina-ügyről. – És hogy kedvellek. Amúgy se bírom már a kecómat. – Elmélyülten nézegette a kesudiót. – És szerintem sokat nevettünk, nem gondolod? Van néhány klassz hely a Shandon Streeten. Tudom persze, hogy az gyakorlatilag az északi rész, de majd megszokod. A déli hercegkisasszonyra nehéz idők járnak, letért a régi útról. Roppant drámai. Igazi színdarab.

Félrebillentett fejjel néztem rá.

– Te már meg is találtad az új lakást, igaz? És akivel össze akartál költözni, az kiszállt.

– Pontosan – ismerte be minden bűnbánat nélkül.

– És én vagyok az utolsó lehetőséged.

– Nem, dehogy, Rachel, dehogy! – egészen elképedt. – Ez csak most jutott eszembe. A véletlenek egybeesése, még mielőtt elkezdem átnézni az utolsó mentsvárak listáját.

– Aha.

– Na, azért gondold meg.

Azután másról kezdtünk beszélgetni, mindenféle hülyeségről. Amikor a tizenegy órás éjszakai busszal hazaértem, a szüleim még a konyhaasztalnál ültek. Az apám irodaépületének tulajdonosa a Lee folyóba ölte magát. Benne volt az esti újságban. Apa soha azelőtt nem találkozott a tulajdonossal, mindent az ügyvédje intézett. A szüleim pedig most azon aggódtak, hogy vajon az özvegy megemeli-e a bérleti díjat, vagy esetleg eladja az épületet. Az azóta eltelt években több írtől is megkérdeztem, hogy emlékeznek-e öngyilkosságokra, emlékeznek-e olyasmire, hogy abban az időben üzletemberek vetettek önkezükkel véget az életüknek. Senkinek nem derengett ilyesmi. Talán rossz embereket kérdezek, vagy mindenki elfeledkezett az esetről. Talán Corkot erősebben sújtotta a válság, mint a többi várost, vagy a recesszió nem is volt valódi, csak beképzelték azt, amiről nap mint nap beszéltek.

– Elköltözöm – jelentettem be, mire az anyám úgy nézett rám, mintha a földhöz csaptam volna egy üveg spagettiszószt, és most átugrálnék rajta, mondván, sietnem kell, vár kint a taxi.

– Hová? Kivel?

– Egy munkatársammal.

A modortalanságom fog a sírba vinni, és egyszer még benn égek egy autóban miatta. Emiatt fogom leordítani a gyerekem fejét, ha elköltözik, hogy soha ne merészeljen ennyire kegyetlen módon magamra hagyni.

– Amúgy sem beszéltek másról mostanában, csak a költségcsökkentésről – mondtam. Ami igaz is volt. Öt hálószobánk volt: az övék, az enyém, Christopheré, Keviné és még egy dolgozószoba. A kertben pezsgőfürdő, apám ajándéka anyám negyvenedik születésnapjára. Állandóan arról beszéltek, hogy eladják a házat.

– Pár év múlva mind kirepültök – mondogatta az apám. – És a ház minden évvel kevesebbet ér.

Ilyenkor anyám mindig félbeszakította.

– Vagy többet. Nem tudhatjuk, mi fog történni.

Az anyám most rám bámult. Gyűlölt, mert a leépítési terv mellé álltam. De már késő volt, döntöttem.

Karácsonykor hazamentem, vittem a szennyest is. Emlékszem, arra gondoltam, milyen öregnek látszanak, de senki nem öregedhet ennyit röpke tíz nap alatt. Az igazság az, hogy buborékban éltem. Azt hittem, a szüleim olyanok, mint azok a nagy fejek a Húsvét-szigeteken. Két mérfölddel arrébb kellett költöznöm, hogy rájöjjek, ők is emberek.

– Húszéves korban ez már elég késő – mondta James. Valószínűleg igaza volt.

3.

Üzenet Jamestől.

Hogy állsz a kakival, kicsim?

A hetedik hónapban székrekedés gyötört, amiről az egész világon csak két ember tudott: a férjem és James Devlin. Nem az a típus vagyok, aki kakiról szokott értekezni, viszont a terhességemmel kapcsolatos legapróbb mozzanatról is beszámoltam Jamesnek.

A Shandon Street történetesen Cork egykori szegénynegyede, ennek ellenére, vagy éppen ezért, furcsán festői utca. Mindenütt ódon házak, itt-ott közéjük keveredett régi stílusú modern épületekkel. Van itt egy impozáns színház, egy régi vásárcsarnok, amit mindenki csak Vajpiacnak nevez, egy templom valódi harangokkal, aminek a tornyán egy nagy hal díszeleg.

A ház kétszintes volt, és az 1930-as években épült, tébécés családok számára. Csak a földszinten volt fürdőszobája, amit a konyhán keresztül lehetett elérni. Az emeleten lévő két, négyzet alakú hálószobában épphogy elfért egy dupla ágy, egy fenyőfa szekrény és egy komód. Én nem tudtam volna kiválasztani, melyik a jobb szoba. James azonban már sok helyen lakott – addigra tizenöt lakáson volt túl, pedig még csak huszonkét éves múlt –, és képes volt azonnal felmérni a lehetőségeket. Olyan dolgokat vett észre, amelyekre nem is gondoltam, és amelyeket nem is láttam előre. Például hogy melyik szobába süt be szebben a reggeli nap, és hol van az ágy fejtámlája túl közel az ablakhoz.

– Szeretnéd a lépcsőhöz közelebbi szobát? – úgy kérdezte, hogy az volt a benyomásom, az a jobb szoba, és igen lovagias tőle ez a felajánlás.

– Igen – feleltem, és az ágyra dobtam a ruhákkal dugig tömött fekete szemeteszsákot, ami azonnal szétrepedt, mint egy túlfőtt gombóc.

A hálószobákban működtek ugyan radiátorok, de a földszinten csak egy kandalló állt és néhány hősugárzó, amit a lépcső alatt tároltak. A nappali viszont tágas volt, elfért benne két kanapé és egy hatszemélyes étkezőasztal, és volt még egy édes kis konyha is, meg egy cseppnyi udvar. Az előző lakó egy kis fűszerkertet is hagyott ránk.

Alig akartam elhinni, hogy ketten együtt összesen havi hatszáz euróért béreljük ezt a házat. Ma már tudom, hogy éktelenül lelakott volt, és hogy elfogadhatatlan, ha a négy gázrózsából csak kettő működik, és persze nagy bolondság egy többnyire fűtetlen házba költözni az ír tél kellős közepén.

Ez ma már mind fontos lenne, de akkor egyáltalán nem érdekelt. És bár az elkövetkező év nagy részében részeg voltam, valamint meglehetősen egészségtelenül táplálkoztam, időnként mégis azt gondolom, hogy jobb volt akkor, amikor mindez még nem számított.

Jamesnek volt egy ormótlan iPodja, ami már akkor is elavultnak számított, és megengedte, hogy én válasszam ki a beköltözési dalunkat. Az ujjammal végiszaladtam a trükkös, kör alakú gombokon, rettegtem, hátha valamit elrontok, és eszembe sem jutott, hogy mivel James válogatásai közül kell választanom, semmit sem ronthatok el. Ma már tudom, ha James valóban azt akarta volna elhitetni velem, hogy heteroszexuális, soha nem engedte volna meg, hogy átnézzem az iPod-ját. Összevissza egyveleg volt, mintha egy középkorú heteró és egy középkorú meleg gyűjtötte volna össze a kedvenceit egy helyen. Cher a Credence Clearwater Revival mellett, az Eagles Elton John mellett. Még Britney Spears volt legközelebb a mi generációnkhoz. Végül Simon and Garfunkel Ceciliáját választottam. Nem volt rá különösebb okom, csak annyi, hogy többször is megismételték benne az „ünnep” szót. Én pedig pazar ünnepi hangulatban voltam, csak szégyelltem beismerni.

Rádugtunk az iPodra egy hangszórót, kiraktuk a folyosóra, és bementünk a szobáinkba. Hirtelen tudatára ébredtem a mozdulataimnak, mintha a Big Brother házban pakolnám ki a cuccaimat, tudva, hogy a nézők épp most elemzik ki a bugyihajtogatási módszeremet.

Az érzés pontosan két perc ötvenöt másodpercig tartott, amikor is a Cecilia véget ért, majd újra elkeződött.

– A picsába! – kiáltotta James, és a hangszóróhoz masírozott. A készülék lefagyott, és végtelenítve játszotta le a Ceciliát. – Szokott ilyet csinálni, néha előfordul – mondta James, és kicsit vörösödni kezdett a nyaka. – Kibaszott, használhatatlan szar! – Gyűlölte a hibás dolgokat. Nagyon jó, hogy most már gazdag, mert a szegénység soha nem állt jól neki.

– Nem számít – nyugtattam meg.

Így azután újra végighallgattuk a Cecíliát. És újra. Aztán énekelni kezdtük, a hangunkat visszaverte az olcsó vakolat. Amikor nyolcadjára kezdődött el a szám, átrohantunk egymás szobájába, és igyekeztünk szinkronban tátogni, miközben úgy mozogtunk egymással szemben, hogy ha a dal telefonkönyv lett volna, biztos kettészakítjuk.

A tizenhatodik Ceciliánál James és én megszültük új kapcsolatunkat, és az úgy bóklászott a házban, mint egy magzatmázas, kíváncsi kiscsikó. Felszedtük egymás holmiját – a kinyúlt pólókat, a nagyképű könyveket, a megőrzött koncertjegyeket −, és mindegyikről ugyanazt kérdeztük: Ez meg mi a franc?

– Ez meg mi a franc? − kérdeztem, amikor a kendőgyűjteményére bukkantam.

– Ez meg mi a franc? − kérdezte, és felemelte Penelope Mortimer The Pumpkin Eater{4} című könyvét.

– Ez meg mi a franc? − vágtam vissza egy Subway-egyenruha felső részét lengetve.

– Ez meg mi a franc? − mutatott egy csomag Femfresh nedves törlőkendőre, ami a diákoknak osztogatott egészségügyi csomagból származott, de túl gyanakvó voltam ahhoz, hogy használjam, ahhoz viszont túlságosan féltettem a vaginámat, hogy eldobjam.

Valójában persze azt kérdeztük: ki vagy te? Ki voltál? El tudod fogadni, hogy amikor olvasok, lekoptatlak? Miért rúgtak ki a Subwaytől? Te tényleg olyan lány vagy, aki szagos intimkendővel törölgeti a szeméremtestét?

Annyira el voltunk foglalva egymással, hogy tökéletesen megfeledkeztem Jonathanről, aki megígérte, hogy öt körül beugrik hozzám. A költözésem egyik legfontosabb oka természetesen a szex volt. Mindketten a szüleinknél laktunk, vagyis a szexuális életünket különböző bulikon, félreeső helyen parkoló kocsikban és a szüleink napirendjéhez igazodva éltük. Abba is belefáradtam már, hogy az egyetemen keféljünk. Az első alkalommal még izgi, ha az egyetem mosdójában estek egymásnak, de később eléggé elkeserítő tud lenni, ha arra kéred a fiúdat, hogy találkozzatok a mosdótokban.

Becsöngetett és belépett egy szülőszobába, ahol egymást érték a senki más számára nem érthető bennfentes viccek. Kótyagosan és izzadtan átöleltem, alig vártam, hogy bevonszoljam végre az új világomba.

– Ő James – jelentettem be. Eléggé szívélyesen üdvözölték egymást, de amikor az arcukra néztem, hirtelen viszolygás fogott el a sráctól, aki már két éve a fiúm volt. Eltűntek az arcvonásai. A szeme, az ajka és az orra olyan volt, mint egy Bauhaus épület, csupa áramvonal, csakis funkció, semmi több. Ámbár aki összerakta, legalább próbálkozott. Tulajdonképpen csenevész volt, nagy szeme fölött erős, fekete szemöldök húzódott, az arca rosszmájú vagy pöffeszkedő, attól függően, milyen hete volt. Az orra, mint egy öregemberé, a tövénél mély árkok húzódtak. A külseje alapján azt mondhatták rá, hogy „emo”, de valójában csak szűken tapadt rá a cucc, amit a Topmanben vásárolt.

Újra megölelgettem, előadtam az odaadó barátnő műsort, hogy elnyomjam az érzéseimet. Jonathan olyan jellegtelen volt, mint egy gomba. Homlokon csókolt.

– Vezess akkor körbe – mondta. A vezetés kábé fél percig tartott, és máris a szobámban kötöttünk ki, az ágyon még lepedő sem volt, és én máris lekaptam a trikómat. Főleg azért, mert nagyon megizzadtam, és nem akartam, hogy megérezze a szagát.

Van abban valami nyomasztó, ha húszévesen az állandó fiúddal kefélsz. Tizenévesen leginkább mindketten csak arra vártok, hogy közösen ügyetlenkedjetek. Mindketten zavarban vagytok, egyikőtök sem tudja, mit kell tenni, és többször hangzik el az ez így most jó? élvezed?, mint kellene. Bizonyos szempontból tinédzserkoromban a szex érettebb volt, mint tizennyolc-húsz évesen, amikor minden fiú azt hiszi, már ismeri a nyerő képletet. Jonathannek volt már előttem egy barátnője, aki Jonathan szerint elájult az élvezettől. Ami azt jelentette, hogy nekem is el kellett ájulnom, de legalábbis illett majdnem elalélnom. Nagyon haragudtam magamra, amiért nem élvezem jobban a szexet. De az egész valahogy kínos volt és nagyon magányos.

Nagy a kísértés, hogy fiatalkori szexuális tapasztalatainkra emlékezve kicsit bánatosan panaszoljuk el, miként bámultuk a plafont, miközben az az érzéketlen vadállat döngetett bennünket. Sajnos semmi ehhez hasonlóról nem számolhatok be (nem lenne igaz). A nemi életem nem volt ugyan kielégítő, de teljesen rá voltam kattanva a szexre. Mindig én voltam felül, és úgy visongtam, mint a megszúrt disznó. Ha valaki holnap azt mondaná Jonathannek, hogy Rachel Murray szerint nem volt egy nagy szám, röhögve küldené el a francba. Nem hinném, hogy valaha egy percig is kételkedett volna a saját teljesítményében.

– Hogy jössz ki a sráccal? – kérdezte utána, amikor egymás mellett hevertünk az ágyon.

– Jamesszel? Remekül. – Aztán óvatosan hozzátettem: – Szerintem jól össze fogunk haverkodni.

− Egy buzival akarsz együtt élni? És majd olyanok lesztek, mint a Will és Grace?{5}

(Nyugi, 2009-ben ez rendkívül szellemes beszólásnak számított.)

– Szerinted meleg? – kérdeztem őszintén.

Rám nézett, de arra sem vette a fáradságot, hogy érveljen. Csak felvonta a szemöldökét, mintha azt mondaná, jaj, ne már!

– De miből gondolod? – erősködtem. Azóta, hogy a Sober Lane-nél akkora bakot lőttem, egyre azon törtem a fejem, mi az, amitől melegnek látszik egy férfi. Akkoriban egyikünknek sem voltak meleg barátai. Természetesen tudtuk, hogy léteznek melegek, a környezetünkben is akadt néhány, de soha nem kerültünk egyikkel sem baráti viszonyba.

Semmit sem tudtunk a melegkultúráról, mégis teljesen biztosra vettük, hogy igaz, amit Jamesről feltételezünk.

– Van szemem – mondta egyszerűen Jonathan, majd nem sokkal később lelépett.

Vacsorára pizzát rendeltünk, és James bekapcsolta a tévét meg a DVD-lejátszóját. Csak a Frasier három évada volt meg neki DVD-n.

– A barátod azt hiszi, buzi vagyok – jegyezte meg közömbösen.

Egy másodpercet vártam a válasszal.

– Dehogy.

Leállította a DVD-t, és Kelsey Grammer eltorzult arca meredt ránk, amint épp a seattle-i gyógyfürdői tagságról szónokolt.

– Ide hallgass… – kezdte, mint aki most ismerteti a házirend egyik fontos szabályát, mondjuk, hogy cipővel nem lehet a szőnyegre lépni. – Tudom, pont úgy nézek ki, mintha az lennék, de nem vagyok buzi.

Kínosan vihogtam.

– Szerinted, ha meleg lennék, akkor úgy viselkednék, hogy mindenki lássa, meleg vagyok?

Bólintottam. Így persze minden más. Ennek így volt értelme. Ha az iPadeden Cher énekel, akkor valószínűleg egy átlag alfahím rögbijátékosnál komolyabban elgondolkozol azon, hogy vajon nem vonzódsz-e jobban a férfiakhoz. James nagyon komolyan, minden oldalról megvizsgálta a lelkét. Érzelmileg túlságosan intelligens volt ahhoz, hogy leragadjon annál, milyen viselkedés vagy zene tűnik melegnek vagy heterónak.

Abban a pillanatban nem csak egy személy volt a számomra. Ő volt az emberiség jövője.

Az igazság persze az volt, hogy rettenetesen félt.

– Mi volt a célod? – kérdeztem tőle évekkel később.

– Kivárni, amíg el tudok költözni – felelte. – És akkor elutazni valahová, ahol senki sem ismer.

És ezt is tette. Mind a ketten ezt tettük.

De most nagyon előreszaladtam, mert mielőtt ez megtörtént volna, jött dr. Byrne.

{1} Az angol expatriate kifejezés rövidítése a hazájától és kultúrájától tartósan távol élő, de lakóhelyével végleges közösséget vállalni (beolvadni) nem tervezőket jelöli.

{2} A dolgok rejtett oldaláról szóló könyvek rendkívül népszerű kiadványok. A leghíresebbek egyike a Steven D. Levitt és Stephen J. Dubner által jegyzett, címadó Freakonomcs című könyv (magyarul: Lökonómia, HVG Könyvek, 2007).

{3} Anchorman: The Legend of Ron Burgundy, 2004. Rendezte: Adam McKay.

{4} A The Pumpkin Eater (A tökmagevő) Penelope Mortimer walesi író 1962-es, önéletrajzi ihletésű regénye egy problémás házasságról, amelyben egy rendkívüli nő és anya küzd a családjáért, a férjéért és önmagáért.

{5} A Will és Grace egy 1998 és 2006 közt futó, többszörös Grammy-díjas amerika szitkom volt, amelyben a címadó két főszereplő (Will, a meleg ügyvéd, és Grace, az üzletasszony) kapcsolata több volt, mint barátság, de kevesebb, mint szerelem.