Copyright © Zajácz D. Zoltán, 2022

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 580 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS BÉLA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Szép nyári nap,

foltos farmerek az út mentén.

Szép nyári nap,

sokan vándorolnak úgy, mint én.

(Neoton)

PROLÓGUS
Isaszeg, 1980. október 5.

Brúnó vidám csaholással indult meg az eldobott gally után. Rövid szaglászást követően kikotorta a levelek közül, és büszkén hozta vissza a gazdájának.

Falus doktor elégedetten simogatta meg a vizsla okos fejét. A kutya élénk farkcsóválással jelezte, hogy folytatná még a játékot.

– Te sosem fáradsz el? – kérdezte az orvos, és újból elhajította az ágat, majd belekarolt a feleségébe.

Gyönyörű őszi délután volt. A vasárnapi ebéd után rendszerint tettek egy sétát az erdőben. Ilyenkor a kutya is kedvére futkározhatott.

Dr. Falus Ádám a hatvanhoz közeledett, de nagyon jól tartotta magát. Mindig is azt vallotta, hogy körzeti orvosként példát kell mutatnia a pácienseinek: minden reggel eljárt futni, hetente kétszer úszott a Komjádiban, és amíg jó idő volt, hétvégén gyakran túráztak a hegyekben. Az erdő meg itt volt, igazán közel az otthonukhoz, bármikor tehettek egy sétát a feleségével, aki a helyi általános iskolában tanított, és már csak három éve volt hátra a nyugdíjig.

Brúnó ismét visszahozta a fadarabot, de ezúttal nem várta meg, amíg a gazdája újra elhajítja, hanem előreszaladt az erdei úton. Jó harminc lépéssel megelőzte őket, majd megállt az ösvény közepén, az orrát magasba emelve szaglászni kezdett, végül beszaladt a fák közé.

– Szerinted mit főzzek Gabika születésnapjára? – kérdezte az asszony.

Falus doktor elmosolyodott.

– Addig még van egy teljes hét. Igazán ráérsz még vele.

Falusné azonban tovább erősködött. A két unokája volt a szeme fénye. Legutóbb megbeszélték a menyével, hogy Gabika negyedik születésnapját náluk fogják megünnepelni. Persze eljön a másik két nagyszülő is.

– Valami különlegeset szeretnék. Őzgerincet például. Tudod, hogy nem egyszerű beszerezni a vadhúst.

Faluséknak egyetlen gyermekük volt, az ifjabbik Ádám, aki az apja példáját követve orvos lett. A diploma megszerzése óta belgyógyászként dolgozott a MÁV Kórházban. A munkahelyén ismerte meg Zsuzsát, a csinos gyógytornászt. 1975 nyarán házasodtak össze, majd a következő év októberében megszületett Falus doktorék első unokája, Gábor, aztán három évre rá a most egyéves Linda.

Közben Brúnó meggondolta magát, és befutott a fák közé.

Az orvos bekiabált a sűrűbe a kutya után. Amikor harmadszor kiáltotta el a vizsla nevét, Brúnó fájdalmas szűköléssel válaszolt. A hangja meglehetősen messziről jött.

– Talált valamit – mondta az orvos a feleségének. – Megyek, és megnézem. Te maradj csak itt!

Az ősz hajú tanítónő aggodalmaskodni kezdett.

– Azért csak óvatosan… Ki tudja, mi minden lapul az avar alatt. Ki ne törd nekem a bokádat!

A napsugarak ferde szögben hatoltak be a fák közé. Falus doktor óvatosan haladt a hang irányába. Az egyenetlen talajon olykor elvesztette az egyensúlyát, és kénytelen volt megkapaszkodni egy-egy vastagabb ágban.

Néhány méter után végre meglátta a kutya sziluettjét. Brúnó egy halomba kaparta össze az avart, és szemmel láthatóan megpróbált kiásni valamit, miközben egyfolytában nyüszített.

Falus doktor arra gondolt, hogy a vizsla bizonyára valami elhullott állatot talált az avar alatt. De amint közelebb lépett, és lehajolt, már tudta, hogy nincs ilyen szerencséje: a fellazított erdei talajból valami olyasmi bukkant elő, amire a legrosszabb álmaiban sem számított…

ELSŐ
Balatonfüred, 1980. október 3.
Két nappal korábban

Hogy rohadna meg az is, aki az őszt kitalálta!, gondolta Kepics László, a füredi kemping karbantartója, miközben egy WC-tartályt készült kicserélni. Pedig ha egy kicsit nyitottabban szemlélte volna a világot, belátja, hogy az ősz meglehetősen szép. Különösen itt, a Balatonnál.

De a kemping ezermestere nem volt lírai alkat, okosnak meg aztán a legnagyobb jóindulattal sem lehetett nevezni. Viszont értett a vízvezeték-szereléshez, a lakatos- és asztalosmunkákhoz, a hegesztéshez, sőt a villanyszereléssel is elboldogult. Az akadémián úgy mondták volna: polihisztor.

Valójában nem az ősszel volt baja: azt utálta, hogy megszűnt a zsongás, a Balaton szinte nem is emlékeztetett a korábbi önmagára. Augusztusban a kemping még tele volt nyaralókkal. Ameddig a szem ellátott, mindenütt sátrak, lakókocsik vagy lakóautók sorakoztak.

Igaz, nyáron jóval több munkája volt, mint a holt szezonban, de zokszó nélkül elviselte, mert közben egész nap bámulhatta a fürdőruhás csajokat. Különösen a külföldiek tették-vették magukat előtte, látszott, mennyire élvezik, ha megakad rajtuk a férfiak szeme.

Őszintén szólva a karbantartó nem érte be a fürdőruhás lányok látványával: már évekkel korábban több apró lyukat fúrt a női zuhanyzó oldalába, hogy a szomszédos raktárhelyiségből nézhesse őket fürdés közben is.

A legjobban az NDK-s csajokat bírta. Már csak azért is, mert szinte mindannyian szőkék, és mindig is ez volt az esete. Meg aztán nem valami szemérmesek: este nemegyszer meztelenül szaladtak a zuhanyzótól a sátrukig, pedig a törülközőt igazán magukra csavarhatták volna. És ha már meztelenek voltak, az illendőség kedvéért úgy tettek, mintha nagyon sietnének, de igazából egyáltalán nem zavartatták magukat.

Ráadásul gyakran fiúk nélkül jöttek: inkább itt próbáltak meg pasit fogni maguknak. Azt mondják, Kelet-Németországban sok lány születik, és kevés fiú. Hogy mi a fenétől van ez így, ő aztán igazán nem tudja. Miután három lányra jut egy fiú, legalábbis így hallotta, hát a német csajok nem találnak maguknak pasit odahaza. Na, ezért jönnek csapatostul a Balatonra.

Azt mondják, a magyar fiúkat különösen szeretik. Meg kell hagyni, van ízlésük. Ha jobban belegondol az ember, tényleg: hol van egy magyar fiúhoz képest egy bolgár vagy egy román? Ne röhögtessük ki magunkat…

A magyar csajokat viszont nem annyira kedvelte. Főleg nem a főiskolásokat, egyetemistákat: nagyon fenn hordták az orrukat, szinte átnéztek a magafajta egyszerű emberen. Pedig hát, csesszék meg, ők is csak ugyanolyat szarnak…

Ráadásul, ha beszélni hallották, még ki is nevették. Ha tehette, kerülte az ilyen helyzeteket, de akkor sajnos nem tudott mit csinálni, ha a gondnok helyett egyenesen hozzá jöttek azzal, hogy eldugult a vécé vagy a mosdókagyló, vagy nincs áram valamelyik konnektorban.

Gyűlölte ezt az átkozott dadogást, semmi kétség, még az ősznél is jobban. Pokollá tette az egész gyermekkorát: nyolc éven át gúnyolták miatta az általános iskolában, aztán a szakmunkásképzőben is. Kekének csúfolták, mert csak úgy tudta kimondani a nevét, hogy Ke-ke-kepics…

Még tizenkét éves korában elhatározta, hogy egyszer egy süket lánynak fog udvarolni, akit valószínűleg nem zavar majd a dadogása. De a falujában sajnos nem lakott süket lány, és később a veszprémi szakmunkásképzőben sem akadt össze egyetleneggyel sem. Aztán rájött, hogy ez amúgy is hülyeség, mert az, hogy a lány süket, még önmagában kevés: mi van, ha nem tetszik neki, vagy ő nem tetszik a lánynak?

Bár azt mondják, hogy elég, ha a férfi csak egy fokkal szebb az ördögnél. A csajoknak az a fontos, hogy valaki eltartsa és megvédje őket. Meg gyereket csináljon nekik, és jó apa legyen. Ne igyon, ne kocsmázzon, becsülje meg a nőt.

Ezek az NDK-s csajok biztosan így gondolják. Főleg ugye, hogy odahaza nem nagyon válogathatnak… Egy ilyen lánnyal kellene összejönnie. Minden évben elhatározza, de aztán egyik nyáron sem lesz belőle semmi.

Most is rendesen elcseszte, pedig az a szőke lány, Gerda nagyon tetszett neki. Igazából a barátnője, Inge is, csak hát barna haja volt, és neki a szőke a zsánere. De most tényleg, mindketten jó csajok voltak. NB I-esek, ahogy a géptantanára mondta az iskolában.

Zoli bá’ jó arc volt, mindig azt mondta: „Sose aggódj, Lacikám, te is megtalálod majd az igazit!” Hát a próféta szóljon belőle, vagy hogy mondják… De ha valóra válik is, az nem mostanában lesz. Pedig már benne van a korban, szeptemberben töltötte be a huszonhetet.

Tisztán emlékszik a napra, amikor megérkeztek a lányok. Július 14. Lehet azt elfelejteni? Épp a recepción ült Papp Karesz mellett, amikor megjelentek az ajtóban. Gerda barna bőrsortot viselt, és tornacipőt meg egy piros kockás inget, amelyet a melle alatt csomózott meg. Szőke haját kétoldalt befonta, még arra is emlékszik, hogy az egyik copfjában piros, a másikban fehér gumi volt.

Ingén fehér póló volt, és térdig érő farmernadrág, a lábán könnyű szandál. Barna haja a válláig ért. Mindketten hatalmas, csővázas hátizsákot cipeltek, de egyáltalán nem tűntek elcsigázottnak. Gerda első látásra megtetszett neki, úgyhogy amint bejelentkeztek, felajánlotta Karesznak, hogy megmutatja a lányoknak a sátorhelyet. Kilépett az irodából, és intett, hogy kövessék.

Irigyelte Papp Kareszt, aki jól beszélt németül és egy keveset oroszul is. Sajnos ő csak pár kifejezést ismert.

– Da-da-das Wetter ist an-an-angenehm{1} – dadogta meglehetősen rossz kiejtéssel, de a lányok elragadónak találták, és kedvesen nevettek rajta. Ez nem az a fajta gúnyos nevetés volt, mint a magyar csajoké. Máris kedvelte őket.

Még a sátrat is segített felverni. Gerda volt a bátrabb a két lány közül, egy sötétzöld, szögletes üveget húzott elő a hátizsákjából és a férfi felé nyújtotta.

– Prost!{2}

Nem akart mohónak látszani, épp csak belekortyolt. Valami keserűlikőr-féle volt, olyasmi, mint nálunk az Unicum.

– Danke…{3}

A lány mutatta, hogy igyon még. Még egy aprót kortyolt az italból, aztán visszaadta Gerdának. A lány is ivott, Inge azonban intett, hogy nem kér.

– Ich bin e-e-ein Handwe-we-werker. Ich helfe in al-al-allem{4} – dadogta, és a kis műhelyépület felé mutatott, majd rámosolygott Gerdára, aki viszonozta a mosolyát. – Tschüss!{5} – tette hozzá búcsúzóul most már bátrabban, és integetett is hozzá.

Aztán mindennap talált valami ürügyet, hogy odamenjen hozzájuk. Az első alkalommal egy üveg barackpálinkát vitt ajándékba.

Gerda éppen a nedves bikinijét teregette ki a sátor oldalára, ahová már szépen odasütött a nap. Kora délután volt, nem sokkal előtte értek vissza a fürdőzésből.

– U-Ungarischer pálinka. Pfirsich…{6} – magyarázta, és nyújtotta az üveget. Közben arra gondolt, hogy ezt egészen jól csinálta, csak az elején dadogott. A lányoknak ízlett az ital. Mutatta, hogy ne adják vissza, ajándékba hozta.

– Danke! – mondta Gerda, és megint mosolygott.

Zavarában magyarul köszönt el, és megkereste a gondnokot, hogy ne felejtsen el rendelni egy zuhanyrózsát, mert a raktárban már nincs belőle. A férfi vendégek néha leszerelték, és magukkal vitték. Ha a nők tettek volna ilyet, azt észrevette volna, hiszen a falba fúrt lyukakon keresztül mindent látott. Előfordult persze, hogy a nők felfedezték valamelyik apró lyukat, és betömték valamivel, például rágógumival, de ő gondoskodott róla, hogy ez ne sokáig maradjon így.

Ahogy évek óta, munka után most is hazament vacsorázni, de aztán rendszerint visszabiciklizett a kempingbe.

Ami Gerdát és Ingét illette, nem akart tolakodó lenni. Úgy tett, mintha a munkája közben mindig csak úgy véletlenül keresztezné az útja a lányokét.

Aztán a harmadik napon remek alkalom kínálkozott, hogy hosszabb időt tölthessen velük. Gerda elaludt a parton napozás közben, és alaposan leégett a háta. A fehér bőre amúgy sem nagyon bírta a napsütést. A bőre rákvörös lett, és a vállát apró hólyagocskák borították.

Laci biciklire pattant, és hazaszaladt az anyjához egy bögre aludttejért.

– Gyó-gyó-gyógyszer – mondta magyarul. – A-aludttej. Gut.{7}

Hirtelen ötlettől vezérelve jelbeszédbe fogott: összetette a két tenyerét, és a jobb arcát ráhajtotta, miközben behunyta a szemét.

– Milch{8} – mondta, majd újból alvást mímelt.

A lányok összenéztek. Inge belemártotta az ujját a bögrébe. Megszagolta a fehér akármit, aztán lenyalta az ujja hegyéről.

– Kefir – mondta Gerdának, és vele is megkóstoltatta.

Nevetni kezdtek. Nem értették, hogy mi köze van az alvásnak a kefirhez. Kepics Laci mutatta, hogy be kell kenni vele Gerda hátát. Remélte, hogy ő teheti majd meg, de Inge nem adta vissza neki a bögrét, hanem maga kezdte el kenegetni.

– Ó, ez tényleg jó! – lelkendezett Gerda németül. – Hűsít. Csak attól félek, hogy savanyútej-szagom lesz…

– Úgy látszik, ez valami magyar népi gyógymód – tette hozzá Inge, majd rájött, hogy a férfi semmit sem ért kettejük beszélgetéséből.

Lacihoz fordult, és azt mondta:

– Gut. Danke schön!

Laci intett, hogy ne adják vissza a bögrét.

– Mo-morgen…{9}

És mutatta, hogy kenjék be reggel is Gerda hátát.

Félszegen elköszönt. Boldog volt, mert segíthetett Gerdának, de csalódott is, mert végül nem ő kente be a hátát. Pedig milyen jó lett volna megérinteni a bőrét…

Az első este még megleste meztelenül a zuhany alatt, de azóta egyszer sem tette. Ha az embernek tényleg tetszik egy lány, akkor nem csinál ilyesmit. Érezte, hogy ez nem lenne helyénvaló.

Másnap kézzel-lábbal megkérdezte, bevált-e Gerdának az aludttej. Gerda bólintott, ismét megköszönte, aztán Ingével elindultak a strandra.

Este kapkodva vacsorázott, hogy minél hamarabb visszamehessen. Az anyjának feltűnt, hogy néhány napja nyugtalan, és remélte, hogy lány van a dologban, mert nagyon szeretett volna már unokát. Laci volt az egyetlen gyermeke. Vágyott még egy lányra is, de már nem volt alkalma, hogy szüljön, mert a férje harmincegy évesen részegen belefulladt a Balatonba.

Lacit egyedül nevelte fel, és remélte, hogy a fiú nem örökölte az apja természetét. Szerencsére ez így is lett, bár talán a dadogásának is szerepe lehetett abban, hogy visszahúzódó volt, és nem járt el kocsmázni a többiekkel.

– Rágd meg rendesen az ételt, mert megfájdul a hasad! – figyelmeztette a fiát. – A kemping megvár…

Szeretett volna kicsit faggatózni, de félt, hogy Laci gyanút fog, és begubózik.

– Vigyázz a biciklivel! – szólt utána búcsúzóul. – Este tele van a part részegekkel.

Aznap este Kertész Vali volt a recepciós. Laci hozzáláncolta a kerékpárt az épület melletti korláthoz, majd beköszönt a lánynak.

– Szi-szia, Vali!

A kissé molett, barna hajú lány éppen a bejelentőlapokat rendezgette.

– Jó estét, Laci! Mi újság? Mit főzött a mamád?

– Rakott ke-ke-kelt… Az a ke-kedvencem.

– Ó, azt én is szeretem! – mondta a lány.

– Ha-ha-ha tudom, ho-hoztam volna neked.

– Nem baj, majd legközelebb – biztatta Vali. – És hogyhogy visszajöttél?

– U-unatkozom o-o-otthon – dadogta Laci.

– Hát itt nem lehet unatkozni, az egyszer biztos – mondta a lány. – Különösen most, hogy telt ház van.

– N-n-na, megyek, já-járok egyet – mondta a karbantartó, és kihátrált az ajtón. A legszívesebben egyenesen Gerdáék sátrához ment volna, de inkább céltalanul bóklászott egy darabig, hogy összeszedje a bátorságát.

A kempingben valóban zajlott az élet. Egy kisebb társaság konzervet melegített egy apró gázrezsón, edény és evőeszköz után kutattak a hátizsákjukban, közben kézről kézre járt a pálinkásüveg. Egy ütött-kopott lakókocsi előtt két pocakos férfi sörözgetett, közben le sem vették a szemüket a közeli sátor előtt éneklő lányokról. Egy zsíros hajú, pattanásos arcú fiú kísérte őket egy reménytelenül hamis gitáron.

Gerdáék sátra körül nem volt semmi mozgás. A bejáratát gondosan becipzárazták, de aligha lehettek odabenn, hiszen még korán volt ahhoz, hogy lefeküdjenek.

Nem jöttek még vissza a strandról? Vagy éppen zuhanyoznak?

Elsétált a zuhanyzó felé, és egy darabig a ki-be járkálókat nézte. Semmi.

Bement a műhelyébe, és igazából teljesen céltalanul pakolgatni kezdte a szerszámokat, csak hogy valamivel múlassa az időt. Fél óra elteltével újból elnézett a lányok sátra felé, de még mindig nem voltak sehol.

Visszament a recepcióra, majd újból a műhelybe. Lassan vánszorogtak a percek. Még mindig semmi. Inge és Gerda éjfélig sem került elő.

Laci végül feladta. Megkereste a biciklijét, és hazament. Halkan osont be a házba, hogy ne ébressze fel az anyját. Sokáig feküdt az ágyon nyitott szemmel, és próbált magyarázatot találni a történtekre. Remélte, hogy a lányoknak nem esett bajuk, ugyanakkor mardosta a féltékenység, hogy valahol egy buliban jól szórakoznak gazdag, jóképű fiúk társaságában.

Másnap reggel még a szalonnás rántotta sem esett jól. Az anyja aggódva szedte le az asztalt.

– Rosszkedvű vagy. Történt valami tegnap este?

– Se-semmi, cs-csak nincs étvágyam – mondta. – M-m-megyek, mert elkések.

Nyolc órakor még épphogy csak ébredezett a kemping. A vendégek többsége aludt, de a korán kelők már feltették a napi első kávét a kempingfőzőre.

Gerdáék sátra ugyanúgy nézett ki, mint este. Alszanak? Vagy vissza sem jöttek? Vajon hol töltötték az éjszakát? Nem, az nem lehet. Egészen biztosan hazajöttek, és békésen alszanak odabent, nyugtatta magát Laci. De valójában egyre nyugtalanabb lett.

Parragh Gyuri bácsi, a gondnok azzal fogadta, hogy a férfizuhanyzóban valaki nem bírt magával, és elgörbítette a zuhanycsövet.

– E-e-ennek v-vége. K-ki kell cserélni – mondta Laci.

Együtt mentek a raktárba az új csőért, aztán hozott néhány szerszámot a műhelyből, és nekilátott. Nem sietett, jó egy órát elbíbelődött vele.

Fél tíz körül abban a reményben indult el a lányok sátra felé, hogy végre látja őket. De Inge és Gerda még mindig nem volt sehol.

Kezdte nyomorultul érezni magát, de vigyázott, hogy a kollégák ne vegyenek észre rajta semmit. Miután a kempingben éppen nem volt javítanivaló, ebédig megint értelmetlen dolgokkal foglalta el magát: kipakolt az egyik szerszámosládából, aztán mindent sorban visszatett, csak most egy másik rekeszbe. Megolajozta a satupadot, amire egyébként nem volt semmi szükség, aztán az alátéteket, tömítéseket rakosgatta egyik dobozból a másikba.

Fél egykor ismét elsomfordált a keletnémet lányok sátra felé, de ők még mindig nem érkeztek meg.

Az anyja otthon már várta az ebéddel, ezért elindult a kerékpárjáért, amit most is, mint mindennap, a bejárat mellett lakatolt le.

A recepción már a nappalos, Papp Karesz ült. Amint az ablakon át meglátta a karbantartót, kijött a fülkéből, és egyenesen felé indult.

– Lacikám, de jó, hogy látlak! Elromlott anyám villanyvasalója. Ha holnap behozom, meg tudnád nézni?

– Pe-persze – mondta. – Ho-hozd csak be!

– Amúgy mi újság? Ebédelni mész? Ha fánk van, hozzál nekem is!

Imádta Kepicsné fánkját. Az ő anyja bárhogy igyekezett, nem tudott olyat sütni, pedig Karesz kedvéért még a receptet is elkérte Laci anyjától.

Laci éppen a számzáras biciklilakattal bajlódott, amikor egy magyar rendszámú, piros Mercedes hajtott a bejárat elé. Egy jóképű, húsz-huszonkét év körüli fiú pattant ki a volán mögül, majd kinyitotta a hátsó ajtót.

Kepics Lacival megfordult a világ: a kocsiból előbb Inge, majd mögötte Gerda szállt ki. Végül egy másik fiú, aki fél fejjel alacsonyabb volt az elsőnél. A lányok hangosan nevettek valamin, amit a magasabb fiú mondott. A rohadék úgy beszélt németül, mint a vízfolyás.

Inge és Gerda megcsókolta a két fiú arcát, aztán elindultak a bejárat felé. Ekkor vették észre Kepics Lacit.

Gerda vidáman köszönt a karbantartónak. Laci hirtelen ólomsúlyúnak érezte a jobb karját, alig bírta felemelni, hogy integessen. Többször töprengett már azon, milyen lehet láthatatlannak lenni, de még sohasem vágyott rá annyira, mint most.

Attól a naptól kezdve úgy érezte, valami eltört benne. Gerda továbbra is kedves volt vele, de ő most már inkább kerülte a lányokat.

A piros Mercedes ettől kezdve mindennap feltűnt a bejárat előtt, és a lányok olykor az éjszakát is a kempingen kívül töltötték.

Gerda láthatóan zavarban volt, és mivel Laci nem nézett feléjük, ezért ő kereste a férfi társaságát. Laci azonban hűvösen viselkedett vele, és mindig talált valami ürügyet arra, hogy mennie kelljen. Ő úgy értelmezte a lány közeledését, hogy Gerda gúnyt űz belőle, vagy lesajnálja, ami még ennél is rosszabb. Lógjon csak a gazdag haverjaival, ő befejezte vele!

De dolgozott benne egy ezzel ellentétes erő is: a lelke mélyén ösztönösen próbálta felmenteni Gerdát. Lehet, hogy csak barátkozik. Ingét többször is látta csókolózni a bejárat előtt a magas fiúval, de Gerdát egyszer sem kapta ilyesmin senkivel.

A hét első két napját a lányok a kempingben töltötték, úgy látszik, a mercis fiatalok vasárnap hazamentek Pestre.

Szerda reggel Inge és Gerda is készülődni kezdett. Tíz órakor lebontották a sátrat, és lementek a strandra, hogy egy utolsót fürödjenek.

Délután Gerda még tett egy utolsó kétségbeesett kísérletet, hogy találkozzon Lacival, de ebéd előtt a karbantartó megkereste a közvetlen főnökét, a gondnokot, és elpanaszolta, hogy nem érzi jól magát, és ha nem gond, délután otthon maradna.

Gerda végül a recepciósnál, Kertész Valinál hagyott egy németül írt levelet, abban a reményben, hogy Vali, ahogy ígérte, lefordítja majd Lacinak. A lányok egy órával később már az országúton voltak, hogy stoppal menjenek tovább Budapestre.

Amikor Laci másnap reggel megérkezett a munkahelyére, a német lányok sátorhelyét már ki is adták egy fiatal magyar párnak. Az alacsony, vörös hajú lány éppen a reggelijük maradékát csomagolta el. Magas, vékony barátja egy matracot igyekezett felfújni.

Szomorúan nézte a kék-sárga sátor hűlt helyét. Nem gondolta, hogy ennyire rossz érzés lesz.

A levelet csak este kapta meg, mivel reggel már nem Vali, hanem Karesz ült a recepción. Vali felolvasta neki a néhány sort, amit Gerda sietve a papírra vetett:

Kedves Laci!

Sajnálom, hogy elkerültük egymást. Napok óta úgy érzem, hogy kerülsz engem, pedig én jól érzem magam a társaságodban.

Ingével a parton megismertünk néhány magyar fiatalt, akik egy családi nyaralóban laknak. Inge és az egyik fiú egymásba szerettek, ezért a későbbi napokban is sokat találkoztunk velük. Nekem nem tetszett egyik fiú sem, de Inge nem akart egyedül lenni, ezért megkért, hogy mindig legyek ott vele.

Ami azt illeti, én szívesebben maradtam volna a kempingben, hogy a közeledben lehessek. Tudom, hogy nem beszéljük egymás nyelvét, de nem mindig kellenek szavak. Éreztem, hogy tetszem neked, és ez az érzés kölcsönös.

Most Budapestre megyünk, Inge barátja meghívott bennünket magához. Néhány napig a Ménesi út 40.-ben leszünk, I. emelet, 4-es lakás. Aztán indulunk vissza Németországba. Ha gondolod, a fenti címen megtalálsz.

De itt az otthoni címem is: Karl-Marx-Stadt, Helbersdorfer Straße 42.

Ha nem találkoznánk, írj! Vali, a recepcióslány segít neked fordítani.

Ölel:

Gerda Schroeder

Amikor Vali befejezte a fordítást, elég volt csak Kepics Laci arcára néznie. Olyan savanyú képet vágott, hogy Vali majdnem elnevette magát.

– No mi az, nem is örülsz? Az a szőke lány nagyon szomorú volt, hogy nem tudott elbúcsúzni tőled. Én a helyedben azonnal utánamennék Budapestre.

Laci még mindig Gerda szavainak a hatása alatt állt, és továbbra sem tudott megszólalni. Létezik, hogy ő és Gerda? De hát a lány semmi jelét nem adta… Vagy csak ő egy átkozott hülye, és semmit sem vett észre az egészből?

Este azzal a határozott szándékkal feküdt le, hogy másnap Gerda után megy Budapestre.

De reggel már elbizonytalanodott. Néhány napig még úgyis Pesten lesznek, gondolta. Inkább holnap megyek, addig átgondolom, mit is kellene tenni…

Először is kerített a recepcióról egy Budapest-térképet, és megkereste a Ménesi utat. Buda, gazdag környék. Szorongás fogta el. Azok a nagymenő srácok biztosan kinevetik. Főleg, ha még dadogni is kezd…

Meg aztán nem is biztos, hogy elengedik. Telt ház van a kempingben, mi van, ha elromlik valami? Maga is érezte, hogy ez gyenge kifogás, hiszen Kovács Miki, egy füredi ezermester, ha kell, be tud ugrani helyette.

Most már végképp nem tudta, mit tegyen. Este kerülte Kertész Valit, nehogy a lány megkérdezze tőle, hogyhogy még Füreden van, és nem Budán.

Péntek reggel azonban már úgy kelt fel az ágyból, hogy tudta: nem megy sehová. Úgysincs értelme az egésznek. Gerda nem ismeri őt eléggé. Ha jobban megismerné, úgyis kiszeretne belőle. Szép és kedves lány, megérdemli, hogy boldog legyen. Biztosan talál magának jobbat. Ha belegondol, ő mit adhatna neki?

Vasárnap már nem tudta elkerülni, hogy összefusson Kertész Valival.

– Na mi van? – kérdezte mosolyogva a recepciós. – Meglátogattad a lányt?

– N-n-nem tudtam me-menni.

Úgy mondta, hogy közben nem nézett Vali szemébe.

– Nem tudtál, vagy nem akartál? – kérdezte a lány.

– Nem akar-t-t-tam.

Vali nagyot sóhajtott.

– Hát, te tudod. De szerintem nagy baromságot csináltál. Mindegy, most már valószínűleg késő. Alighanem elindultak Németországba, vagy talán már otthon is vannak.

Laci érezte, hogy a lánynak igaza van, de nem akarta beismerni sem Valinak, sem magának, hogy gyáva volt.

– Ú-úgyse m-működött volna – mondta lemondóan.

– Azért, ha meggondolnád magad, bármikor segítek levelet írni, oké?

Mindez még július végén történt, úgy két hónappal ezelőtt. Úgy látszik, ennyi időre volt szükség, hogy jobb belátásra térjen. Ma, 1980. október 3-án úgy érezte, hogy írnia kellene Gerdának.

A kemping már három hete bezárt, a recepciós, Kertész Vali visszament a főiskolára, de holnap szombat lesz, és valószínűleg hazajön a szüleihez. Megkeresi, hogy segítsen megírni azt a levelet. Lehet, hogy már elkésett vele, de akkor is meg kell próbálnia…

MÁSODIK
Isaszeg, 1980. október 5.

A helyszínelők ezúttal is némán, összeszokottan dolgoztak. Óvatosan, lépésről lépésre haladva szabadították ki a holttestet a föld alól.

Ám miközben ástak, megdöbbentő felfedezést tettek: a hevenyészett sírban egy másik halott is feküdt.

Amikor végre mindkét holttest hozzáférhetővé vált, az orvosszakértő, Vajda doktor vette át a terepet.

– Mi a helyzet, doktor? – kérdezte egy kisfiús hang a háta mögül.

A kölyökképű Bana Imre nyomozó volt az. Az életvédelmisektől ő érkezett elsőként a tetthelyre. Miután alaposan kifaggatta Falus doktort a holttest megtalálásának a körülményeiről, visszaballagott a helyszínelőkhöz.

A rendőrségi fényképész még javában dolgozott.

Vajda doktor nem állt fel és nem fordult meg, csak a válla fölött nézett vissza a nyomozóra.

– Húsz év körüli fiatal nők. Kötéllel vagy vastag kábellel fojtották meg őket. A gyilkosság minden bizonnyal nem az erdőben történt, csak a tettes vagy tettesek itt próbáltak megszabadulni a holttestektől. Mindkét testen vonszolás nyomai látszanak, és amint látja, teljesen meztelenek. Valószínűleg megerőszakolták őket.

– Mit tudunk a halál idejéről?

Vajda doktor megvakarta a fejét.

– Ezt csak a boncolás után tudom megmondani. De nem hivatalosan úgy gondolom, hogy legfeljebb negyvennyolc órája lehetnek halottak.

Bana nyomozó egy viseltes noteszt húzott elő a kabátja zsebéből, és feljegyzett néhány dolgot.

– Szép lányok lehettek – mondta szomorúan.

Az orvos bólintott.

– Még előttük állt az egész élet. Akárkik is voltak, nem ilyen halált érdemeltek.

A nyomozó rosszkedvűen ment vissza a tisztáson álló rendőrautóhoz. Megkönnyebbült, amikor látta, hogy egy krémszínű Peugeot parkol le a szolgálati Lada mellé.

Az autóból egy harmincas évei elején járó, karcsú, magas férfi szállt ki. Adorján Máté főhadnagy volt az életvédelmisektől, Bana nyomozó közvetlen felettese.

– Hála az égnek! – fogadta kitörő örömmel Bana Imre. – Féltem, hogy nem tudsz jönni.

– Nem volt egyszerű – mondta Adorján főhadnagy. – A francia követségi titkárral teniszeztem a Margitszigeten. Tudod, hogy a Morel-ügy óta jóbarátok lettünk. Hetek óta terveztük már, és most végre mindketten ráértünk volna. Pénteken beszéltem róla Ilinek a titkárságon, így találtak meg a fiúk.

– Félbeszakítottátok a játszmát?

– Kénytelenek voltunk. Valójában hálás voltam a kollégáknak, mert épp vesztésre álltam… Antoine átkozottul jól játszik.

Tollat és jegyzetfüzetet vett elő a kesztyűtartóból, aztán követte Bana nyomozót a fák közé.

– Két fiatal lány – mondta Bana Imre. – Megfojtották, majd az erdőben elkaparták őket. Rohadt egy ügy.

Máté nem válaszolt. Az őszi leveleket nézte a lába alatt. A munkája során rengeteg halottat látott már, de most úgy érezte, nincs felkészülve a látványra. Ha gyermekek vagy fiatalok estek áldozatul, az mindig megviselte.

– Máté! – kiáltott fel Vajda doktor, és felemelte gumikesztyűs kezét. – Már éppen hiányoltunk. Ha megbocsátasz, most nem nyújtok kezet… Nem tudom, mit mondjak. Amikor ilyet látok, ordítani szeretnék.

Máté a két lányt nézte. Az egyiknek göndör, szőke fürtjei voltak, a másiknak egyenes szálú, barna haja. A gyilkos nem zárta le a szemüket, és miután a helyszínelők megtisztították az arcukat a földtől, üveges tekintetük az égre meredt, amit most látni engedett a fák csupasz koronája. De ők már nem látták a könnyű felhőket. Ruha nélkül még inkább védtelennek és kiszolgáltatottnak tűntek a körülöttük sürgölődő férfiak gyűrűjében.

Máté magához intette Bana nyomozót.

– A doktor szerint legalább két napja halottak. Viszont a közelmúltban senki sem jelentette be, hogy akár csak egyetlen huszonéves lány eltűnt volna az országban. Hogy lehet, hogy nem hiányoznak senkinek? Küldjétek el a fotójukat a napilapoknak és a Híradónak! Nem hiszem, hogy helybeliek. Bárhonnan idehozhatták őket. Ráadásul alig tíz kilométerre vagyunk a fővárostól…

HARMADIK
Budapest, 1980. október 6.

Lendvay doktornő még egyszer ellenőrizte a gyógyszeradagokat, mielőtt az ápolók kiosztották volna a betegeknek.

– Rendben, Attila, vihetik – mondta, miután mindent rendben talált.

Visszasétált az ablakhoz, és tovább gyönyörködött a látványban. Az Országos Pszichiátriai és Neurológiai Intézet parkjában a falevelek ezer színben pompáztak, a fehérre festett padok szinte világítottak a reggeli napfényben. A kavicsos sétányon fehér köpenyes dolgozók és pizsamás, csíkos fürdőköpenyes betegek sétáltak ráérősen.

Az izmos, jól megtermett ápoló, Kiss Attila szobáról szobára ment, hogy mindenkinek odaadja a gyógyszerét, és felügyelje, hogy valóban beveszi-e. Közben azonban végig a fiatal doktornő arca lebegett előtte.

Lendvay Laura huszonnégy éves volt, ebben az évben végzett az orvosin, és csak szeptembertől kezdett dolgozni a Lipótmezőn. Igazi szépség volt: egyenes szálú, hosszú, szőke haj, szürkészöld szem, bájos arc, helyes kis szeplők az orra két oldalán. Már az első nap minden férfi dolgozó szívét megdobogtatta. Többen próbálták neki csapni a szelet az orvosok közül, de nem jártak sikerrel. Aztán egy nap meglátták az intézetben a barátját, és megértették, hogy nem sok esélyük van.

Laura udvarlója karcsú, magas, jóképű férfi volt, nyugati autóval érkezett, és kifogástalanul öltözködött. Állítólag nyomozó az életvédelmiseknél, diplomata szülők gyermeke, aki nagyrészt külföldön töltötte a gyermekkorát, például Párizsban járt középiskolába. Mindezt Szebeni doktor mesélte, aki két évvel Lendvay doktornő fölött járt az egyetemen.

Laura időközben lesétált a parkba, mert élvezni akarta a szinte tavaszias időt. A napnak már nem volt ereje, nem melegítette az ember bőrét, mégis jó érzés volt hunyorogva belenézni.

Az egyik kedvenc betege, Margitka magányosan ült az egyik padon, és szokása szerint egyfolytában mormolt valamit, mint valami mantrát. Azt állította, hogy ilyenkor a szellemek beszélnek belőle.

– Leülhetek? – kérdezte a doktornő valójában csak az illendőség kedvéért, és maga is meglepődött, hogy az asszony ezúttal válaszolt.

– Leülni arany, leülni arany – mondta, de nem nézett fel.

Laura leült mellé, és megfogta a kezét.

– Hogy van ma, Margitka?

– Nem Margitka vagyok.

– Hát akkor kicsoda?

– A Szellem vagyok. A Szellem vagyok. Nehéz idők jönnek. A hold kineveti a napot. A csillagok sírni fognak.

Margitka valamikor földrajz–biológia szakos tanár volt, de aztán fokozatosan elvesztette a kapcsolatát a külvilággal, és már csak a szellemekkel társalgott. A családja idővel lemondott róla. A férje inni kezdett, aztán egy másik nő mellett talált vigaszt. A lányai egy darabig még hetente látogatták, de jó, ha újabban egy hónapban egyszer jöttek. Igaz, ennek sem volt sok értelme, mert Margitka már meg sem ismerte őket.

– A hold kineveti a napot. A hold kineveti a napot.

Laura közelebb hajolt az asszonyhoz.

– Hogy szólíthatom a szellemet?

– A szellemet Szellemnek hívják.

– Értem. Szellem, megengeded, hogy beszéljek egy kicsit Margitkával?

Az asszony most sem nézett a doktornőre, úgy válaszolt:

– A Szellem nem tudja, hol van Margitka. Nehéz idők jönnek. A germán istenek siratják lányaikat. Szőke és barna. Szőke és barna.

Laura látta, hogy most semmire sem megy Margitkával. Egy darabig szótlanul élvezte még a napsütést, aztán visszament az irodájába.

{1} Kellemes az idő. (német)

{2} Egészségedre! (német)

{3} Köszönöm! (német)

{4} Mesterember vagyok. Mindenben segítek. (német)

{5} Sziasztok! (német)

{6} Magyar pálinka. Barack. (német)

{7} jó (német)

{8} tej (német)

{9} reggel, holnap (német)