Szöveg © Baár Tünde, 2022

Borító © Láng Anna, 2022

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar

Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2022

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

A kiadásért felel: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Szerkesztette: Kertész Edina

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN: 978-963-584-221-6

ISSN 2786-3670

A verandás ház a patak partján állt. Keskeny, füves kertje  egészen a hűvös vízig futott. Olyan forróság volt, hogy kiégett a pázsit, ám még a nagy meleg sem tudta elnyomni a régi házból kiáramló dohos szagot. Az épület mellett száraz ágú tuják nyújtózkodtak a magasba. Három autó állt meg a ház előtti, kavicsos területen, népes család kászálódott ki belőlük, és jókedvűen vették birtokba a nagyszülői házat. A francia rendszámú autó kicsit távolabb tudott leparkolni, és az elegáns, középkorú hölgy megilletődve nézett körbe, mikor kiszállt a gépkocsiból. Férjével a napfényes Franciaországból érkezett. A kis falu fojtott forrósága és a hosszú autóút miatt kimerülten, tört magyarsággal ennyit suttogott, a házhoz közelebb lépve:

– Itt vagyok, maman!

A kisgyerekeknek eszükben sem volt belépni a dohos falak közé, kiabálva szaladtak végig az udvaron, kavicsokat gyűjtöttek, viháncolva futottak a kert végéhez és nyitották ki az alacsony fakapu reteszét, hogy az árnyas fűzfasátor alatt kedvükre pancsolhassanak. Ha rövid időre is, de az udvar és a ház fellélegzett, és újra megtelt élettel. A felnőttek sorba járták a helyiségeket, mindenhol ablakot nyitottak, hogy a beáramló fényben a porszemek vidám táncba kezdhessenek. A konyhában az asztal alá félig betolt hokedli, a mosogatónál egy összegyűrt konyharuha olyan benyomást tett, mintha a gazdasszony épp csak kiszaladt volna a spejzbe valamiért. A konyhaszekrény alsó polcán katonás oszlopban álltak a régi naptárak, kalendáriumok. Megsárgult, gyűrött lapjaik őrizték a névnapokat, a postai díjszabást, régi mértékek átszámítását, vadászati és halászati tilalmakat, növényvédelmi útmutatót és az országos vásárok listáját. Mellette nagymama kézzel írt feljegyzései, sütemények és ünnepi fogások leírásai, a kalendáriumokból, régi újságokból kivágott receptjei sorakoztak. A konyhakredenc tetején néhány befőtt árválkodott, a celofán már összeszáradt a dunsztosüvegek száján a színes befőttesgumik szorításában. A szobában mindenhol horgolt csipketerítők, az ágyon díszpárnák, szorosan egymás mellett, megannyi színben és mintában. A legrégebbi bútordarab az üveges vitrin volt. Az alsó polcon üvegpoharak és kis vázák kaptak helyet, a porcelánfigurák felettük két sorba rendeződtek. Hátul a nagyobb figurák: őzike kicsinyével, két medve, az egyik egy labdán egyensúlyozott, a másik négy tappancsát a magasba emelve nevetett. Mellettük a libás fiú, kis kecskék és a madárgyűjtemény: fácánok, énekesmadarak, szárnyát szétterjesztő sirály, aminek a csőre már letörött. A hátsó sarokban Szent Antal szobra állt, de mögötte, legbelül egy fadoboz bújt meg, amire a családból senki sem emlékezett. Mit keres egy egyszerű, faragott doboz az értékes csecsebecsék között? Mikor felnyitották, a belseje egy fehér vászonzacskót rejtett, apró öltésekkel hímzett sárga virágai egy nagy Sz betűt formáztak. A kis vászonzsák száját barna masni fogta össze, és valami apró holmival töltötték tele. A család nőtagjai izgatottan néztek egymásra, a férfiak is betódultak a hangzavarra, mert nagymama titkos kincsét vagy ékszerét sejtették az erszényben. Mindenki körbeállta a kör alakú, sötétbarna faasztalt, és lélegzet-visszafojtva kiöntötték a kis vászontasak tartalmát a csipketerítőre. Meglepetésükre apró napraforgómagok hullottak ki belőle. Értetlenül tekintettek egymásra, amikor a francia hölgy felsikoltott.

– Mon chéri, nálam van a párja! Anyától kaptam, mindig magamnál hordom! ‒ Azzal egy gyűrött, megviselt zsákocskát vett elő a táskájából. Különbözni csak abban különböztek, hogy a hímzés már megfakult rajta, de még így is kivehető volt középen egy nagy P betű.

– Én tudom, mit jelentenek ezek a magok! Elmeséljem a történetüket?

A francia hölgy mesélni kezdett, és a kezében tartott napraforgómagok előhívták a múltat.

1. FEJEZET

Szikrázó, hideg tél volt. Ez a dermesztő évszak lassan eresztette el markából a világot. Olyan erősen tartotta magát a zimankós idő még márciusban is, hogy a falubeliek úgy érezték, soha nem enged fel a fagyos föld. Dologtalanul teltek a napok, amit faluhelyen még nehezebb volt elviselni. A férfiak naphosszat vágták a fát, hordták be a tüzelőt, rakták a kályhába, és a tűz mellett melegedve azt várták, mikor színesíti meg végre a természet a szürke fehérséget levélzöld árnyalatra. Az asszonyok annyi csigatésztát és lúdgége tésztát gyúrtak, hogy tíz lakodalomba is elég lett volna, mert tétlenül nem tudtak maradni. A kinti munkák még várattak magukra. Hiába nevelték az ablakokban, cserepekben magról a paradicsom- és paprikapalántákat, nagyon távolinak tűnt, mikor lehet a veteményesbe kiültetni őket. Majd’ minden udvaron falnak támasztott szánkók szomorkodtak, nem volt már a faluban olyan gyerek, aki örömmel ült volna rájuk. Megunták a ródlizást, a csúszkálást a Duna jegén, az átázott kesztyűk szárítását a hógolyócsaták után, a lányok a nyakukba dobott jeges havat, a fiúk a kisebesedett kezük melegítését. Aztán egyik reggel hirtelen eltűnt a hó, mintha a tavasz gyorsan átlapozta volna egy színes képeskönyv lapjait. S innentől már nem kellett sokat várni, hogy a borongós évkezdés után hamarosan elérkezzen az örömteli fordulat a falu életébe.

– Anyuka, ugye tetszik tudni, mit szeretnék a legeslegjobban születésnapomra? ‒ állt meg egy pillanatra a vizes seprű Jancsi kezében.

Édesanyja elengedte füle mellett a kérdést, úgy tett, mintha nem hallaná, és széthintett egy marék sárga homokot a döngölt padlón. Mikor lehajolt volna a következő adagért, elébe perdült a kisfia.

– Anyuka, nem hallotta, mit kérdeztem?

– Ejnye, de szemtelen kis segítővel áldott meg az ég! Hogyne hallottam volna, csak az a fránya kalendárium okoz nekem fejtörést! ‒ mosolyodott el Róza néni, poros kezét kötényébe törölte, és kezébe vette a Pesti Hírlap nagy naptárát. Ceruzát kerített, és lapozgatni kezdte a könyvecskét.

– Idén olyan közel került a két ünnep egymáshoz, hogy félek, nem tudok dupla ajándékot előteremteni. Tavaly március utolsó napjára esett a húsvét, és április 26-ra a születésnapod. Most meg egy héten belül van mindkettő! Alig van pár napunk rendbe tenni a házat, kimeszelni a konyhát, megpucolni az ablakokat, a kenyér mellett mazsolás kalácsot sütni, és annyit nőttetek, hogy új cipőt kell vennem mindkettőtöknek. Könnyű annak, akinek több lánya vagy több fiacskája van, mert ott egyszerűbb a cipőkérdés.

– Akkor tessék csak elcserélni! Két nyafogó leányt biztos kapna helyettem! De akkor ne panaszkodjon, hogy mennyi csipkés galléros rongybabát kell megvarrnia! ‒ incselkedett Jancsi az anyukájával.

– Ne bolondozz, nincs a földön annyi kincs, amiért elcserélnélek! Senkinek nincs ilyen csillogó zöld szemű, borzas fejű kislegénye! Egyébként is, ki segítene nekem akkor a padló felsöprésében? Nem ismerek olyat, aki ilyen ügyes barázdákat tudna húzni a vizes cirokseprűvel, mint te! Már csak ezért is megtartalak magam mellett! Elmondod végre, mi az, amit kapni szeretnél? ‒ csapta össze a kalendáriumot az asszony, letette ceruzáját, és mosolyogva fordult kisfia felé.

Jancsinak régi vágya volt, hogy a sárga naposcsibék mellett legyen neki egy saját kiskacsája, ami csakis az övé. De ehhez kacsatojást kellett venni Himmer nénitől. A sváb asszony eladásra is nevelte baromfiait, felpucolva vitte őket a városi piacra. A sok tojásból nemcsak száraztésztát gyúrt, hanem csodás német süteményeket is sütött. Kalácsai azért voltak olyan szép színűek, mert a liszthez kacsatojást kevert. A falubeli asszonyok hiába kérték és kapták meg a recepteket, nem tudtak olyan zamatos réteseket sütni, mint ő. Ha fahéjas almatortát készített, jutott a szomszédoknak is kóstoló. Nagy tepsijében sütés nélkül száradtak diós aprósüteményei. A nagyobb kakaós falatokat macskatappancsnak hívta, a kisebbeket cicapraclinak.

Tavasszal ő is, és a falu asszonyai is előszedték a csibekeltető vesszőkosarakat, kibélelték szalmával, a tojásokat a fészekbe rakták, és ráültették a kotlóstyúkot. A kotlós húsz napig ült a fészekben, a kikelt naposcsibéket apróra vágott főtt tojással, kukoricadarával, túróval etették. Mire megerősödtek, kiserkent a fű is, kimehettek a szabadba, és a tyúkanyó jellegzetes, kotkodácsoló hangot adva folyamatosan hívogatta a kicsiket. Jancsiéknál az udvar mögött, ahol pár bukszus zöldellt, a gyümölcsfák és diófa mellett kis baromfiudvar állt a ház végében, mellette konyhakert futott le a patak irányába. Nekik nem volt más jószáguk, és a csibekeltető kosárba csak tíz tojás került, amit a konyhaasztal alá toltak be.

A környék egyik leggazdagabb családja a Himmer família volt. A falu szívében laktak, a templom mellett. Náluk hat fészek volt, kettő a nyári konyhában, ahol ilyenkor befűtöttek a kemencébe, de a padlásfeljáró alá is kerültek szalmás ládák, no és az istállóba. A nagy kosarakban húsz tojás is elfért. Himmer néni udvarában gyakran lehetett látni, hogy a kotlósuk, ami kiköltötte a kacsatojásokat is, rémülten rohangászik a patakparton fel-alá, míg a pihés kiskacsák boldogan fürödnek a hűs vízben. Jancsi régóta tervezgette, hogyan gyűjtene csigát, hol szedné a csalánt, hogy ne csak kukoricadarát kapjon házi szárnyasa. Tudna gondoskodni róla, hiszen idén már nyolcéves lesz! Ez volt hát a titkos vágya. A vacsoránál megint előhozakodott a témával:

– Piroska egészen biztosan nem örülne egy kacsatojásnak, nehogy haza tessék hozni még egyet!

Szép, szeplős nővére úgy meglepődött, hogy még a kalimpáló lábai is megálltak az asztal alatt. A barna, kör alakú asztalt hárman ülték körül, Róza néni egyedül nevelte két gyermekét.

– Azt hiszed, hogy ki is fog kelni? Micsoda faramuci kívánságod van megint! ‒ fintorgott a két évvel idősebb Piri.

Mindketten vékony csontozatúak, zöld szeműek, barna hajúak voltak, le sem tagadhatták volna, hogy testvérek, annyira hasonlítottak. Csak a hajuk nem egyezett. A kislány hosszú, egyenes barna copfjait hármas fonással sűrűn befonva hordta, ha este kiengedte a varkocsokat, boldogan nézte a lágy hullámokat. A kisfiúnak tömött, dús, fürtös haja volt, megzabolázhatatlan tincseit nem fogta a fésű.

‒ Kérjél inkább képes kirakóst vagy kártyát! Azzal én is tudnék játszani! De mihez kezdesz egy kiskacsával? ‒ kérdezte Piri elképedve.

– Nekem te ne adj ötleteket, ez az én születésnapom! Még jó, hogy nem azt mondod, bogáncs bababútort kérjek, vagy lepkehálót! ‒ feleselt vissza Jancsi.

– Már megint micsoda elképesztő ötleteid vannak! Bár egy lepkeháló nem is lenne rossz! De minek fogdosnám össze a lepkéket? El sem tudok szomorúbb dolgot képzelni, mint egy olyan gyűjteményt, amiben egymás mellett sorakoznak a halott pillék. Nem kell ahhoz megölni őket, hogy gyönyörködjek a színes mintáikban! De szeretnék egyszer egy gyöngyházpillangót látni és egy olyan felsőt hordani, amit kipillangóznának!

– Miről hablatyolsz itt összevissza? ‒ hökkent meg az öccse.

– Micsoda gyönyörűséges lenne, ha egy blúzomra csillogó-pillogó-villogó díszek lennének rávarrva! De ezt te nem érted, mert kicsi vagy, és ráadásul fiú, és állandóan sáros az inged! ‒ sóhajtott lemondóan Piroska. ‒ A bogáncsokból pedig sokkal jobb dolgokat tudok készíteni, mint te! A legjobban viszont a hajadban vagy az ingedre ragasztva mutatnának, te kacsapásztor! Olyan a fejed úgyis, mint egy fészek, több kiskacsa is elférne benne! ‒ borzolta össze a testvére haját.

– Te meg ne képzeld magad valami különleges pillánynak! Egy savanyú képű citromlepkére, de most inkább egy molylepkére hasonlítasz! Semmi cicomára nincs szükséged, látnád magad, hogy nézel ki! Lekvárbajszod lett a hecsedlitől! Olyan kackiás legénytollad lett, nézd csak meg a tükörben!

Piroska felpattant a székről, masnis copfjait hátracsapta, és gyorsan letörölte a száját. Még percekig illegett a tükör előtt, mire édesanyja játékosan megsuhintotta a tiszta konyharuhával.

– Gyerekeim, nem múlhat el úgy nap, hogy ne civakodnátok valamin? Holnap megszerzem azt a kacsatojást, és szépen kivárjuk, míg a körbecsipkedett tojásból kibújik a kisréce. Kislányom, neked meg majd varrok olyan cifra felsőt, hogy elámul az egész falu! A türelem rózsát és bogáncsot terem! No és csipkebogyót, hogy hecsedlit főzhessünk belőle! ‒ és ekkor már nevettek mindhárman az asztal körül.

– Ki lesz az én segítségem a mai napon? Annyi a dolog, hogy ki sem látszunk belőle! – kezdte mondókáját másnap reggel Róza néni a reggelinél. Hiába fordult a lekváros kenyeret majszoló gyerekei felé, a két lurkó nem válaszolt, szerették volna minél jobban elnyújtani a reggelizőidőt, mert egyiküknek sem akaródzott egész nap fáradozni. Ki szereti a házban, de még a ház körül is az irdatlan felfordulást, ha helyette játszhatna a kert végében? Ki az, aki szívesen hordja ki a nehéz dunyhákat, párnákat az udvarra, hogy a nap átjárja és fellazítsa a cihában lévő tollakat? Mennyivel jobb mulatság lenne bebújni alájuk és láthatatlanná válni, legalább pár napig, de akár csak egy órácskára is édesanyjuk elől, aki újabb és újabb kéréssel nyaggatja őket! Van olyan gyerek a földön, aki alig várja, hogy az ablakpucolásnál segédkezzen? Főként, ha az üvegről a téli piszkot csípős szagú ecetes vízzel kell eltüntetni!

– Szögit, lyukát, szögit, lyukát! Minden sarokból szedjétek le tollseprűvel a pókhálót, alaposak legyetek! Az ablakkeretet is töröljétek le vizes ruhával, és sűrűn mossátok ki a rongyot, ne maszatoljatok! ‒ hallották egész nap anyjuk hangját, aki hol a seprűt, hol a porrongyot nyomta a gyerekek kezébe. Nehéz volt elgondolni, hogy pár nap múlva sonkával töltött kenyér, diós kalács és piros tojás kerül az asztalra. Aztán ott volt a nagymosás! Vizet hozni a közkútról, fát hordani a sparhelt mellé, lehozni a teknőt a padlásról, teregetni, összeszedni az abroszokat, asztalterítőket, ágytakarókat. Még végiggondolni is hosszú! A konyha és a nyári konyha meszelése nem az ő feladatuk lett volna, de Pirinek kedvére volt a festés, mert mindenféle cirkalmas vonalakat pingálhatott a falakra korongecsetével. A hullámos indák közé virágokat, csigavonalakat festett. Jancsi persze ahol tudta, elmaszatolta a tulipános leveles indákat, Piroska csak úgy tudott túljárni az eszén, hogy lábujjhegyre állva, magasra nyújtózkodva festette a falat, hogy a jóval kisebb öccse ne érje fel a festőpemzlijével.

– Repüljetek magasra, lepkéim, át az ország határain túlra! ‒ és pipiskedve foltszerű lepkéket formázott a formáiból.

– Ezek aztán mindenre hasonlítanak, csak lepkékre nem! Még bárányfelhőknek sem lennének jók, olyan pacsmagos az egész! ‒ dünnyögött Jancsi.

– Majd mindjárt megmutatom, kinek lesz pacsmagos a képe! ‒ Piri a festőecsetét kisöccse felé lendítette, hogy csak úgy fröcskölt.

Amikor már a kezük, sőt, a ruhájuk is fehér volt a mésztől, mosakodás után a konyhakredenc takarításával folytatódott a teendőjük. Minden edényt ki kellett szedniük, szépen bepapírozni a polcokat, és visszarakni a tányérokat, lábasokat, fazekakat. Majd a fiókok rendbetétele várt rájuk, ahol minden apróságot, gombokat, spárgát, madzagot, ollót, parafa dugót és megannyi apró hasznos dolgot ki kellett venniük, mert édesanyjuk soha nem dobott ki semmit, hátha jó lesz valamire. Kis kartondobozában, amit Róza néni kincsesdoboznak hívott, szorosan feltekerve várták a szalagok és csipkék, hogy mikor kerülnek fel végre egy függönyre vagy asztalterítőre. A kiürült fiókokat a gyerekeknek át kellett törölniük vizes ruhával, majd tiszta újságpapírral kibélelni, amit pontos méretre kellett szabniuk, és visszapakolni szép sorjában az összes holmit.

– Azt hittem, már rég készen vagytok! ‒ csapta össze kezét édesanyjuk, mikor belépett a konyhaajtón.

– Piri szétszedett minden nyavalyát, a derekára kötötte a legvastagabb csipkeszalagot, órák óta igazgatja a masniját a tükör előtt! ‒ árulkodott Jancsi.

– Ne higgyen neki, édesanya, inkább azt nézze meg, mit rejteget a hátradugott kezében! ‒ csattant fel Piroska. – Teleszurkálta a dugókat gombostűvel, sündisznósat játszott velük, amíg én megpróbáltam az újságpapírt formára vágni!

– Arról is számolj be akkor, hogy mennyi ideig nézegetted anyuka képes újságjait! Telebeszélted a fejem, hogy felnőttkorodban csak úri szalonban fogsz magadnak ruhát varratni! Meg kalap nélkül ki sem lépsz az utcára! – hadarta egy szuszra Jancsi, és kifelé vette az irányt. Róza néni, mintha meg sem hallotta volna az összezördülést, kedvesen szólt a fia után:

– Jancsikám, ha a padlásra mész, lehoznád a füstölt sonkát is?

– Felmennék én szívesen, de nem nőttem akkorát télen, hogy elérjem, és le tudjam akasztani a rúdról ‒ sóhajtott tettetett szomorúsággal a kisfiú.

– Piroskám, akkor téged kérlek, mert a tegnap már bedagasztott és mára megkelt tésztát most szakajtóba teszem, amit még el kell vinnetek a pékhez is.

– Jaj, anyukám, nem lesz ez sok egy kicsit mára? Megetettem a tyúkokat, korán reggel ki tetszett minket zavarni az ágyunkból, hadd menjünk holnap a pékhez! ‒ próbálkozott Piri.

– Beszéld meg ezt a megkelt tésztával, de nem hiszem, hogy sikerrel jársz! Minél előbb végzünk, annál több időtök marad a játékra! Ha elvégzünk mindent, jó érzés lesz a tiszta házban várni az ünnepet.

– Én nagyon jól ellennék a poros házban is. Attól még eljön a húsvét, vagy nem? Takarítson Piri, ő várja a locsolókat! Én meg tudom locsolni a pókhálók között is! ‒ Jancsi mondta volna tovább, de az anyukája szúrós tekintete belefojtotta a szót. Így, ha kissé morogva is, de felment a sonkáért, majd mindketten elindultak Antal bácsihoz, a pékhez.

Piri vitte a nagy szakajtót, Jancsi a kezében lóbálta a madzaggal átfűzött sonkát, közben beszélgettek.

– Ez így egyébként sem igazságos! ‒ durcáskodott Piroska. – Sokkal jobban szeretnék most fiú lenni, mint lány!

– Csak most? Ezt megértem! Én semmi pénzért nem cserélnék veled! Hiába képzeled magad különlegesnek, nem vagy az! ‒ hunyorgott az öccse.

– Nem képzelem magamat sem különlegesnek, sem pedig szépnek! ‒ állt meg egy pillanatra Piri. ‒ Csak arról van szó, hogy neked lesz locsolópénzed meg édességed, én meg moshatok hajat a kölnivíztől.

– Akkor kornyadozz, és ne engedd magad meglocsolni! Habár rajtad az sem segít! Egyébként is, kit vársz olyan nagyon, hogy meglocsoljon? Rám ne számíts! Lehet, egy kis friss vizet kapsz a nyakadba, de amiatt nem kell hajad mosnod!

A pékség előtt asszonyok beszélgettek egymással, és úgy el voltak merülve a társalgásban, hogy meg sem hallották a két gyerek köszönését.

– Nocsak, még szerencse, hogy épségben ideértetek, és a kóbor kutyák nem harapdálták meg ezt az illatos sonkácskát! ‒ fogadta őket barátságosan Anti bácsi.

– Miről tetszik beszélni? A faluban nincsenek is kóbor kutyák! ‒ hökkent meg Piroska.

– Azért legközelebb papírba becsomagolva hozzátok a sonkát, nem kell végigszellőztetni az egész falun ‒ incselkedett velük az öreg pék. – Ez az adag már a mai sütésbe nem fér bele, holnapra tudom csak vállalni. Na, eriggyetek le a Dunára, ott vircsaftozik az összes gyerek! Este majd hallgathatom Vendel bátyám zsörtölődését, ha egyáltalán hajlandó feljönni a faluba.

Jancsi és Piri a Duna felé vette az irányt. Végre találkozhatnak a barátaikkal! Minden gyerek be volt fogva húsvét előtt a ház körüli munkákba. Egyik kedvenc játékuk volt, hogy lapos köveket gyűjtöttek a parton, és nagyság szerint egymásra rakosgatták őket egy magas toronyba. Az nyert, aki több követ tudott egymásra helyezni. Ezt persze minél többen volt jó játszani, de a szürkületben már csak ők ketten voltak a parton.

– Toronyépítés, egy, két, há’! ‒ rikkantott Jancsi, és máris kikapott egy termetes követ Piri kezéből.

– Csaló, nem játszom veled! Egyébként meg legyél boldog, semmire sem mész azzal a kővel, nincs is sima oldala! Vissza kellene indulnunk, azt sem mondtuk anyukának, hogy lejövünk egy kicsit játszani!

– Fogadjunk, hogy félsz a sötéttől! Hogy elkap egy denevér, és beleakad a hajadba! Vagy a vízirém, a hínárember! Nézz csak oda, már közeledik is!

A sziget irányából, a víz mellett egy imbolygó, sötét alak botorkált lassan feléjük.

Vendel bácsi volt az, a falu legügyesebb halásza. Komor, mogorva ember hírében állt, a szél, a napsütés és az idő múlása mély barázdákat hagyott az arcán. Sötét szemét mindig összehúzta, keveset beszélt, de ha szóra nyitotta száját, sok kedvességre senki sem számíthatott. Kis háza a Duna-parthoz közel épült, a pormacskák esténként táncot jártak benne az egerekkel. Magának való természete miatt inkább elkerülték a falubeliek, csak kevesen álltak vele szóba. Egyik volt a pék, a másik a falu füvesasszonya, Kósza Vera, akit nagy ritkán szóra méltatott. Antal bácsi rendszeresen adott a halásznak kenyeret vagy lepényt, hogy ne üresen egye a hallevest vagy a sült halat. Egyfajta cserekereskedelem alakult ki közöttük, mert Vendel apó friss hallal köszönte meg a szívességet. Akitől még elfogadott valamit, az a füvesasszony volt, aki néha feltűnt Vendel háza táján gyógyfüvekkel és főzetekkel. A falubeli pletykás asszonyok gondolatban már összeboronálták a titokzatos gyógyító asszonyt és az öregembert, mivel mindketten egyedül éltek, így furcsa mendemondák keringtek róluk. Piri és Jancsi őt látta közeledni.

– Legjobb lenne, ha szednétek a sátorfátokat, mielőtt belemelegednétek a rendetlenkedésbe! – kiabált messziről a gyerekekre. – A semmirevaló cimboráitok már elnyargaltak Maros felé! Induljatok csak utánuk! Lármáznátok itt napestig, elveritek a csendet és a nyugalmat!

– Mi csak kacsázni jöttünk, és kőtornyot építeni – próbálkozott szelíden Piroska.

– Hát, épp ez az! Szerintetek a kacsakő hangja kellemes kopogás a halaknak? ‒ Vendel apó szúrós szemmel rájuk nézett, Jancsi pedig hagyta egyesével földre esni az addig összegyűjtött kavicsait.

– Menjünk! Pedig volt egy olyan sima kavicsom, ami a szigetig is elért volna ‒ suttogta a nővérének.

– Lóduljatok haza, ilyentájt már nem kellene otthon lennetek? Haszontalan népség! – dörmögött Vendel apó az orra alatt, a vizet kémlelve.

Minden jókedvük tovaszállt, mert fáradtak voltak, és úgy érezték, ennek a napnak a legnagyobb igazságtalansága, hogy elkergette őket a halász. De hiszen nem az övé a Duna-part! Szótlanul vették hazafelé az irányt, fűzős bokacipőjükkel bánatosan rugdosták a kavicsokat, néha vissza-visszanéztek, abban bízva, hogy a halász már a sziget felé tart csónakjával. Lassan körbeölelte őket az este, szemben velük, a Pilis hegyei mögött régen lebukott a nap. A Duna és a főút között csak egy házsor kanyargott a parton, a házak sűrűn álltak egymás szomszédságában, mindegyikhez tartozott előkert is, és a víz felől magas támfal védte az udvart az áradástól. A sötétben már nem lehetett kivenni a házak kék színét, az este szürkére festette át mindegyiket éjszínű ecsetjével.

– Jó lesz, ha ennek a napnak vége lesz! Legjobb, ha sietősre fogjuk, még a végén anyukától is kikapunk, hogy hol voltunk ilyen sokáig. Holnap majd világosban lejövünk játszani a többiekkel! – biztatta testvérét Piroska.

– Várd csak ki a végét, lehet annyi feladatot kapunk, hogy semmi időnk nem marad!

Már majdnem elértek a földúthoz, amikor furcsa hangra lettek figyelmesek. Jobbról, hatalmas porfelhőbe burkolózva egy autó közeledett lassan feléjük.

– Kihez jöhetett ez a csodás autó? Biztos nagyon hosszú utat kellett megtennie! Én ilyen szép kocsit még sosem láttam! – sóhajtott fel Jancsi.

– Azt elhiszem, hiszen alig láttunk belőle valamit! – feleselt a nővére. ‒ Talán külföldről érkezett valaki! Messzi országból, távoli helyről! – ábrándozott.

– Mit álmodozol ilyen dolgokról? Kicsi a mi falunk, nem hiszem, hogy bárki kíváncsi lenne rá! Most már tényleg szaladjunk, mert egészen ránk esteledik!

Így a testvérpár nem láthatta, hogy egy elegáns nő szállt ki az autóból, és gyors léptekkel bement a parti házak egyikébe.

Másnap délután a testvérek már négy óra felé lent voltak játszani a többiekkel. Vendel apóval nem találkoztak, a csónakját sem látták a szokott helyen, valószínűleg halászni ment. Ám az autó újra megjelent.

A faluban még sosem láttak nyitott tetejű automobilt, motorjának éles hangja felverte az álmos délutánt. Jancsi, mikor meghallotta, tudta, hogy ez a tegnap este látott autó lesz; szaladt fel az útra, otthagyva barátait. Most is a város felől érkezett, lassított, s az egyik kék ház előtt állt meg. Piroska ekkor ért oda a partról, szaladva. Akkor látták meg sárgás sivatagihomok-színét és barna bőrüléseit. A sofőr mellett világos selyemruhában előkelő nő ült, laza kontyba kötött barna hajában kissé hervadt virágok himbálóztak. Karimás kalapja hátracsúszott a nyakába, amit nagy masnira kötött, széles selyemszalag tartott. A délutáni langyos tavaszi idő ellenére arca piros volt, és nagy mosollyal szállt ki az autóból. Nem várta meg, hogy a sofőr kinyissa neki az ajtót, pedig látszott, hogy előkelő származású. Ahogy kiszállt a kocsiból, hosszú szoknyája alól kivillant drapp, hímzett cipője is. Piroska összehúzta a szemét, és a hölgy arcát fürkészte, azon morfondírozva, hogy vajon milyen korú lehet. Talán édesanyja korabeli? Vagy idősebb? Fényes haja és száján a leheletfinom rúzs kortalanná tette finom vonásait. Azokra az elegáns asszonyokra emlékeztette, akiket édesanyja újságjában megcsodált. Az elegáns, karcsú hölgy elégedetten nézett körbe, miközben láthatatlan porszemeket söpört le ruhájáról. A tündérek nem szőkék? Piroskán ez a gondolat villant át, és testvérével szájtátva bámulták a hölgyet, egészen megbabonázva. Még nem találkoztak ilyen elbűvölő asszonnyal. Ismeretlen, nagyon édes virágillat lengte körül, amilyet még sosem éreztek. A mesebeli látvány a földhöz szegezte mindkettőjüket.

– Kezit csókolom, nagyságos asszony!

– Kezit csókolom, méltóságos asszony!

– Kihagytátok a sorolásból a tekintetes és a kegyelmes megszólítást! ‒ nevetett rájuk az ismeretlen hölgy. ‒ Nem vagyok méltóságos, sem nagyságos! Akinek ilyen hervatag virágok vannak a kontyába tűzve, hogy lehetne bármelyik is? De úgy látom, jó helyre érkeztem, ha ilyen illedelmesen köszöntenek. Egyszerűen imádom a víz illatát, szinte harapni lehet a levegőt! – perdült meg maga körül, mintha táncolna. ‒ Nem is tudjátok, milyen szerencsések vagytok, hogy itt élhettek! Minden megvan itt, amitől az ember úgy érzi, a sors kegyeltje: a hegyek, az erdő, túloldalt a lankás dombok, és a Duna! Ilyen pompás hely kevés van a világon, nekem elhihetitek! Biztosan összefutunk még, de ne haragudjatok, most mennem kell, nagyon örültem a találkozásnak! ‒ pukedlizett, miközben két kezét szélesre tárta a gyerekek felé, és amilyen sebesen érkezett, olyan gyorsan eltűnt a parti kék házak egyikében. Csak az elhullajtott virágok mutatták, hogy nem csak álom volt.