Hogyan ne cseszd el a házasságod
Author: Sexton, James J.
Date: 2026-08-26
Publisher: Lumen

JAMES J. SEXTON

HOGYAN NE
CSESZD EL
A HÁZASSÁGOD

James J. Sexton: How not to F*ck Up Your Marriage: Straight Talk From A Divorce Lawyer Who Has Seen It All

Copyright © James J. Sexton, Esq. 2018

Hungarian translation © Roboz Gábor, 2025

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

James J. Sexton: How not to F*ck Up Your Marriage: Straight Talk From A Divorce Lawyer Who Has Seen It All

First published by Henry Holt and Company in 2018. This edition published by Ebury Publishing/Flight Books in 2025.

Fordította: Roboz Gábor

ISBN: 978 963 598 571 5 (epub)

Lumen Kiadó

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Müller Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Krausz Veronika

Korrektor: Nagy Márton, Takács Zsolt

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: ismeretterjesztő irodalom, self-help

Anyának, Casey-nek és „Nagy” Nate-nek

A könyv minden állítása tényeken alapul.
Az egyes neveket és az adott személyek beazonosítására alkalmas információkat azonban megváltoztattam,
hogy továbbra is dolgozhassak ügyvédként.

ELŐSZÓ
A 2025-ÖS KIADÁSHOZ

Mielőtt a könyvem először megjelent, álmomban sem gondoltam volna, hogy ennyire megérinti majd az olvasókat világszerte. Miért érdekelne bárkit is, mit mond egy elvált válóperes ügyvéd, hogyan tarthatjuk életben a házasságunkat? Azt gondoltam, papíron teljesen alkalmatlan vagyok, hogy bölcs tanácsokat osztogassak a szerelem lángjának őrzéséről.

Az elmúlt évek során azonban örömmel láttam, hogy sokak számára értékesnek bizonyult a mondandóm. Őszinte leszek: amikor először fordult elő, hogy az egyik velem készült interjúrészlet elérte a százmillió megtekintést, csak vakartam a fejem. Felfoghatatlannak tűnt, hogy miért olyan érdekes a véleményem. Nem tudjuk, ki fedezte fel a vizet, de nagy valószínűséggel nem egy hal.

Már huszonöt éve dolgozom válóperes ügyvédként, úgyhogy nyugodt szívvel kijelenthetem, hogy a szerelmi csalódás összes létező fajtájával találkoztam már. Minden elképzelhető családi ügyben képviseltem már bírósági tárgyaláson mindkét oldalt. Voltam már a felperes és az alperes pártján is. Képviseltem már a „bűnöst” és az „áldozatot”. Dolgoztam olyanokkal, akik kiváló szülők voltak, és olyanokkal is, akik minden létező mérce szerint csapnivalóak.

A munkám során pedig megtudtam valamit magamról is. Eláruljam, mit? Azt, hogy nagyon érzékeny vagyok.

Hálás lennék, ha ez köztünk maradhatna. Mondták már rám, hogy én vagyok „a tárgyalótermek párbajhőse”, vagy hogy én vagyok „a szociopata fazon, akivel hasznos lehet egy csapatban játszani”, úgyhogy rosszat tenne a brandemnek, ha ez a fenti kiderülne rólam.

Másfelől viszont ezt a munkát csak olyanok végezhetik jól, akik nagyon érzékenyek.

Egy válóperes ügyvédnek a tárgyalóteremben és a tárgyalóasztalnál az ügyben érintett összes fél helyzetébe bele kell képzelnie magát. Mitől félnek? Kik ők, és mit szeretnének, kinek tartsák őket? Mit mondanak, mit szeretnének elérni? Ez egyezik azzal, amit valójában szeretnének elérni? Az évek során arra jöttem rá, hogy egy válóperes ügyvéd számára az érzékenység valóságos szuperképesség: ennek birtokában átláthatunk mindazon a kamu dumán, amivel napi szinten áltatjuk magunkat, és amivel a külvilágot is megpróbáljuk átverni.

Erre a szuperképességre pedig soha nem volt akkora szükség, mint manapság. Az egyre inkább külsőségekre építő társadalmunkban minden egyes pillanat lehetőséget kínál, hogy a közösségi médián keresztül meggyőzhessük a környezetünket, milyen boldogok, sikeresek és szerelmesek vagyunk. Minden áldott nap elárasztanak minket a körülöttünk élők párkapcsolatainak sikerét igazoló „best of” fotók – miközben úgy érezhetjük, mi csak a saját „bakiparádénkban” élünk. Ugyanakkor egyre többen látják azt is, hogy a közösségi média kirakatában mutogatott életek gyakran köszönőviszonyban sincsenek az adott személyek tényleges életével. Társadalmunk majd’ megfullad a gondos munkával kiválogatott hazugságok tengerében.

Az elmúlt években többször is felkértek, hogy óriási hallgatóságot elérő podcastokban és később virálissá vált TikTok-videókban fejtsem ki a véleményemet a témáról. Elmém épségének megőrzése érdekében inkább nem olvastam el az ezek alatt összegyűlt kommenteket, de amikor nagyritkán elfog a gyengeség, és mégis belepörgetek a rám vonatkozó hozzászólásokba, rendre ilyen megjegyzésekkel találkozom: „Ez a fazon annyira hiteles!”, „Ő végre tényekről beszél”.

Szép lassan elkezdett összeállni, miért mondanak rólam ilyesmiket. Lehet, hogy a szerelemre és a házasságra vonatkozó megállapításaim egy része nem lesz sokak kedvence, de tény és való, hogy ezek közvetlen megfigyelések, amit egy egészen sajátos nézőpontból teszek. Az emberek egyfolytában hazudnak a párkapcsolatukról. Hazudnak önmaguknak, a párjuknak. Hazudnak a családtagjaiknak és a barátaiknak. Hazudnak még a terapeutájuknak is.

A válóperes ügyvédjüknek azonban ritkán hazudnak.

A könyv első kiadása 2018-ban jelent meg. A kérészéletű videós applikációként ismert Douyint birtokló ByteDance vállalat ugyanebben az évben vásárolta fel a Musical.ly-t, és TikTokként átfazonírozva megcélozta vele az egész világot. Hét évvel később már tagadhatatlan, hogy sorsfordító esemény volt ez a közösségi média fejlődése szempontjából, ugyanakkor a párkapcsolatokat nézve valami igazán aggasztó kezdődött el.

A könyv megírása idején a közösségi média (kiváltképp a Facebook) már elkezdte átalakítani az ismerkedés, a párkapcsolatok és a szakítás természetét is. Mára pedig az egész világot visszafordíthatatlanul átformálta. A TikTok, az Instagram és a hozzájuk hasonló platformok megkönnyítették ugyan az ismerkedést, de azt is, hogy egymás háta mögött kommunikáljunk és folyamatosan új impulzusokat kapjunk, amelyek elterelik a figyelmünket. Sokan már nem a „hagyományos” félrelépések, hanem a privát üzenetváltásokon és titkos közösségimédia-fiókokon keresztül zajló „érzelmi megcsalás” miatt veszekednek. Míg a monogámia fogalmának megszületését valószínűleg közvetlenül követte a házasságtörés feltalálása, kétség sem férhet hozzá, hogy korunkban mindannyiunknak egészen újfajta figyelemelterelésekkel és a hűtlenség más formáival kell megbirkóznia.

A New York Egyetemen (New York University) dolgozó mentorom, dr. Neil Postman egyszer egy beszélgetésünk során megjegyezte, hogy a technológia „valódi megoldásokat kínál képzeletbeli problémákra, és képzeletbeli megoldásokat valódi problémákra”. Ehhez gyorsan hozzáfűzte – Thoreau megállapítását idézve –, hogy a technológiai fejlesztések végső soron „nem egyebek, mint jobb eszközök egy semmivel sem jobb cél eléréséhez”.[1]

A karrierem során képviseltem már hírességeket, élvonalbeli sportolókat, a Fortune 500 listájába tartozó vállalatokat irányító felső vezetőket, világszerte elismert sebészeket és a Wall Street legélesebb eszű pénzügyi szakértőit. Vagyis olyanokat, akik munkásságukkal szó szerint átalakítják a világunkat, és elképesztő tudásra tettek szert a művészet, a sport, a kereskedelem vagy a technológia területén.

Eláruljak még egy titkot?

A párkapcsolatokkal nekik is ugyanúgy meggyűlik a bajuk, mint mindenkinek.

Kulturális és technológiai környezetünk folyamatosan változik, de a házasságok területén a mai napig ugyanazokkal a problémákkal találkozom leggyakrabban, amelyekkel válóperes ügyvédi karrierem elején, bő két évtizeddel ezelőtt. Aki tehát először veszi kézbe ezt a könyvet, annak reményeim szerint segít majd a gondolatmenetem, hogy elkerülje a tipikus párkapcsolati buktatókat. Ha pedig nem segít, akkor bízom benne, legalább némi vigaszt nyújt majd a tudat, hogy a világ legzseniálisabb és legtehetségesebb emberei ugyanúgy bajlódnak a szív ügyeivel, mint bárki más.

Igyekeztem olyan észrevételeket megfogalmazni a házasságok egyben tartásával kapcsolatban, amelyeket a szétesésük megfigyelése során gyűjtöttem össze. Gyakorlatias, néha kellemetlen, de minden esetben őszinte tanácsokat kínálok, miután kismilliószor láttam már, mi történik, amikor egy párkapcsolat zátonyra fut.

A zuhanás valamelyest olyan, mint a repülés – egészen addig, amíg az ember bele nem fúródik a földbe.

A már háromszor elvált Jennifer Lopez az egyik slágerében arról énekelt, hogy „a szerelem nem kerül semmibe”, de tapasztalatom szerint a házasságok inkább olyanok, mint amikor étteremben vacsorázunk: meg kell várni, hogy a végén kihozzák a számlát. Annyi embert láttam már összetörni, hogy jogosan gondolhatnák rólam, én már csak cinizmussal tudok viszonyulni a szerelemhez.

De tévednének.

Tény, hogy a párkapcsolatainkban időnként szétesünk. Máskor azonban felépülünk.

Munkám során testközelből nézhetem végig, gyakran milyen kegyetlenkedéssel és szomorúsággal jár egy-egy házasság vége. De a mai napig lenyűgöz, hogy legtöbbször még az ilyen szakítások során sem mondunk le a lehetőségről, hogy egy nap sikerül újra szerelembe esnünk, és az valóban hosszú távra szól majd.

Van valami furcsán szép abban, hogy mennyire rosszul tájékozódunk a szerelem ösvényein – és mégis milyen kitartóan próbálkozunk.

Remélem, mindenki talál majd valamit ebben a könyvben, ami hasznára válik.

James J. Sexton ügyvéd

New York City, 2025

BEVEZETŐ

NE KÖVESSÜK EL
UGYANAZT A HIBÁT, AMIT ŐK

Ez egy „így ne” típusú könyv.

Így ne csesszük el a jól működő párkapcsolatunkat vagy házasságunkat.

A könyv megírásával – röviden összefoglalva – az volt a célom, hogy távol tartsam az olvasót az irodámtól. Sőt: hogy segítsek olyan házasságot felépíteni, amelyben az irodám meglátogatása csak és kizárólag egy-egy olyan pillanatban suhan át az érintett felek agyán, amikor a párjuk valami ostobaságot csinál.

A nem házas olvasókat pedig szeretném megkímélni azoktól a hibáktól és rossz döntésektől, amelyek elkövetésével az ügyfeleim – és persze a házastársuk – egy magamfajta irodájában kötöttek ki.

Válóperes ügyvédként, aki már ezernél is több boldogtalan házasság felbontásában közreműködött (és ki tudja, mennyiben fog még), gyakran nyílik lehetőségem megfigyelni, mi mindennel teszik tönkre az emberek a párkapcsolatukat, porig rombolva a saját boldogságukat, és a társukét, akinek a jólléte egykor még életük alfája és ómegája volt. Nem tehetek mást, évről évre, párról párra meghallgatom az ügyfeleim történeteit. Nem terapeutaként dolgozom, de szinte minden munkanapom részben abból áll, hogy különböző nők és férfiak teljesen őszintén és kínzó részletességgel kifejtik, milyen viselkedéssel sikerült nekik vagy a párjuknak elérniük, hogy a létező legjobb szándékból született kapcsolatukból egy rakás gőzölgő szarkupac legyen. A kommunikációs hibák, a kommunikáció hiánya, a hazug kommunikáció, az énközpontúság, a stabilitást igénylő időszakokban a változás, a fejlődést igénylő időszakokban a változás hiánya… Össze sem tudom számolni, hány tönkretett vagy eleve esélytelenként indult párkapcsolat agóniáját kísértem már figyelemmel az első sorból.

Miután már több mint két évtizede dolgozom ilyen mélységesen intim minőségben leendő exférjekkel és exfeleségekkel, továbbá számos különböző felállás (együtt élő, illetve közös gyereket nevelő pár) tagjaival, egész egyszerűen olyan sok megfigyelés fogalmazódott meg bennem, hogy azok szükségképpen valamiféle bölcsességgé álltak össze. Nemrég – nagyjából akkoriban, amikor a saját házasságom is zátonyra futott – azon kezdtem el gondolkodni, hogy talán lenne némi gyakorlati haszna, ha megosztanám másokkal mindazt, amit a munkám során megtanultam. Hogy ne csak azoknak a szavai jussanak el a házasságuk vagy párkapcsolatuk hosszú távú életben tartásán fáradozó emberekhez, akik állításuk szerint tudják, mi a „titka” a „stabil” vagy „jó” párkapcsolatoknak – márpedig rengeteg magazinban és könyvben ilyen misztikus igazságokat hirdető szerzők gondolataival találkozunk.[2]

Hadd szögezzem le már az elején: munkám során nem jutottam közelebb annak megfejtéséhez, mitől „jó” egy párkapcsolat, és a továbbiakban nem is ezt fogom igazán fejtegetni. Nekem egész egyszerűen úgy tűnik, egy kapcsolat számtalan módon lehet jó, de véges és könnyebben beazonosítható módon lehet rossz. Szakmai életemben nem a „jó”, a „nagyon jó” és a „végül is elég jó” házasságok tagjaival találkozom. A szóban forgó párkapcsolatok tagjai nem szokták átlépni az irodám küszöbét. Tudom jól, hogy vannak ilyen emberek is – ahogyan egy onkológus is tudja jól, hogy nem mindenki rákos, bár aki felkeresi, az az.

Nem, nem igaz, hogy mindenki félrekefél. (A legtöbb válóperes ügyvéd elég hamar magáévá teszi ezt a cinikus világnézetet.) Nem, nem igaz, hogy mindenki megpróbálja valahogy kiügyeskedni a pénzt a párja zsebéből, vagy hogy a család legfiatalabb tagjait manipulálva igyekszik elérni, hogy kevesebb gyerektartást kelljen fizetnie. Úgy sejtem – bár ez kicsivel azért több mint sejtés –, az általam nem látott, jó párkapcsolatokban a könyvemben olvasható javaslatok zöme már használatban van, aminek köszönhetően hihetetlenül tartalmas és hosszan tartó házasságok is vannak a világon. Ezt pedig nemcsak sejtem, hanem tudom: több mint húsz év alatt egyetlenegyszer sem találkoztam olyasvalakivel, aki csalta a párját, miközben őszintén szerelmes volt belé. Egyetlenegyszer sem találkoztam olyasvalakivel, aki boldog házasságban élt, miközben valami súlyos pénzügyi svindlivel próbálta kizsebelni a párját. Aki tudatában van annak, hogy különleges párkapcsolatban él, az nem áll neki csak úgy kockára tenni.

Tényleg érdekel bárkit is, hogy egy válóperes ügyvéd mit tud a szerelemről, párkapcsolatokról és házasságokról? Azt hiszem, igen, és meg is mondom, miért: a terapeuták, a női magazinos, tévés és rádiós „szakértők”, akik állításuk szerint ismerik a jól működő párkapcsolatok titkát, már évtizedek óta osztogatják bölcs tanácsaikat a közönségnek – ehhez képest nekem és kollégáimnak még mindig remekül fut a szekér. Ha lenne valamiféle titka a boldog házasságnak, mostanra valaki egész biztosan megtalálta volna.

Úgyhogy talán másképpen kellene hozzáállnunk a házasság, az elköteleződés, a hosszú távú boldogság és a monogámia kihívásához, valamint a többi hozzájuk fűződő kérdéshez. Mert nagyon úgy fest, hogy nekünk, embereknek, ez az egész elég szarul megy. De ha esetleg azt néznénk meg közelebbről, hogyan tesszük tönkre a dolgokat, talán rájöhetnénk, hogyan óvjuk meg.

Eredetileg nem egy így-ne-csináljuk típusú könyvet szerettem volna írni. Azt terveztem, hogy lesújtóan őszintén fogom bemutatni egy válóperes ügyvéd világát és nézőpontját, különösen a szakmája azon területeit, amelyekről a legtöbben semmit sem tudhatnak. Tehát valami olyasmit terveztem, amit Anthony Bourdain csinált, amikor megmutatta a séf szakma valóságát. Engem sem a látszat érdekelt. Semmit sem akartam véka alá rejteni.

De minél többet írtam, annál világosabbá vált, hogy a nézőpontomnak köszönhetően nemcsak drámai töltetük lehet a történeteimnek, hanem hasznuk is:

- Lényegében minden párkapcsolat, amelyet megismerek, már javíthatatlan.

- Én pedig ezeknek a párkapcsolatoknak a teljes történetét megismerem, az ígéretes indulástól kezdve a szomorú végig.

- Lényegében páratlan hozzáférést kapok a történetek legapróbb részleteihez is. (Sok szempontból többet tudhatok meg az ügyfeleim magánéletéről, mint bármilyen terapeuta: nekem elmondják mindazt, amit elmondanak a terapeutájuknak + a könyvelőjüknek + a legjobb barátjuknak + a pénzügyi tanácsadójuknak + a pártfogó felügyelőjüknek + a spirituális vezetőjüknek + [szülők esetében] a gyerekük iskolai tanácsadójának vagy agyturkászának.)

- Munkám a természetéből adódóan – elvégre bizonyos értelemben rendbe kell hoznom egy krízishelyzetet, vagy legalábbis javítanom kell rajta – könyörtelen őszinteséget igényel tőlem (ez kell ahhoz, hogy segíthessek az ügyfelemnek rájönni, mi lenne a lehető legjobb következő lépés).

Ezért egy idő után arra gondoltam: Mi lenne, ha hasznosítanám mindazt, amit az évek során megtanultam, hogy segítsek egy csomó embernek, akiknek így nem kell majd betenniük a lábukat egy az enyémhez hasonló irodába? Két okból éreztem erre motivációt – és tudom, a másodikon mindenki nevetni fog. Egy: realista alkat vagyok. Kettő: romantikus alkat vagyok. (Nem vicc. Az 1. fejezetben kifejtem, miért gondolom így.) Ebből a megfontolásból aztán egy egészen más könyv nőtt ki, bár reményeim szerint ez is tartalmaz sok megvilágító erejű (és talán szórakoztató) anekdotát, milyen is egy válóperes ügyvéd szakmai élete.

Nem vizeztem fel a mondandómat. Ahogyan azt imént írtam, realista alkat vagyok. Aki mutat nekem egy válóperes ügyvédet, aki nem realista, annak mutatok valakit, aki már nem válóperes ügyvéd.

A mondandóm néha arrogánsnak, nihilistának és talán sértőnek is érződhet. Hiszek benne, hogy nagy bátorság és kemény munka kell egy párkapcsolat életben tartásához, ahhoz pedig még inkább, hogy az jó is legyen. Meggyőződésem, hogy érdemes nevén nevezni, ami nem működik, ettől csak erősebb lesz a házasság vagy párkapcsolat (akár maga az ember is). Ez mindenképpen sokkal jobb, mint az abból fakadó csalfa kényelem, hogy nem foglalkozunk a problémákkal; úgy teszünk, mintha nem is léteznének; és hagyjuk, hogy ez a tagadás elkerülhetetlenül még tovább rontson a helyzeten, amelyet aztán pánikszerűen próbálunk helyrehozni. Úgy tartom, hogy a valóságban kell élnünk. Egyszer egy barátom elküldött e-mailben egy részletet a Valamelyik Amerikai Nagyváros igazi feleségei című sorozatból, amelyben az egyik feleség azzal dicsekszik – alátámasztandó, milyen biztos lábakon áll a „válásálló” házassága –, hogy „Nálunk senki sem használja a V betűs szót”. Erről az az őszinte véleményem, hogy kurva nagy hülyeség. Válás akkor is volt, van és lesz, ha nem használjuk a szót. Én is dönthetek úgy, hogy nálunk ezentúl senki sem használja az R betűs szót, de ezzel nem akadályozom meg, hogy valamelyikünk rákos legyen.

Nem vagyok olyan arrogáns (bár akik ismernek, azok talán felvonják erre a szemöldöküket), hogy azt higgyem, a könyvben olvasható tanácsok megfogadásával mindenkinek sikerül jó párkapcsolatot kialakítania a rossz párkapcsolatából. A könyv ráadásul nem is arról szól, hogy lehetőség szerint kerüljük el a válást. Inkább az élettel kapcsolatos kilátásokról szól. Nem arról, hogy „Nem szeretném, hogy elválj tőlem”, hanem arról, hogy „Azt szeretném, hogy boldog legyél a házasságunkban”. Ez két teljesen külön dolog. Senkinek sem az a célja, hogy gyomoridegben bekkelje ki az együtt töltött éveket, amíg a kaszás le nem sújt valamelyikükre. Csak az lehet a cél, hogy a lehető legjobb, egymást kölcsönösen gazdagító, örömmel és jó szexszel teli életet éljen valakivel, aki továbbra is szeretne a házastársa lenni. Csak olyan házasság lehet a cél, amelyben mindkét fél jobb ember lesz, napról napra. Hát nem ezért kötik össze az életüket az emberek, legalábbis elvileg?

Ugyanakkor nem is maga a házasság a lényeg. Hanem a tartalmas kapcsolat. Újra meg újra ezt a következtetést vonom le. Ha megkérdezzük az embereket, szerintük mely két ok miatt szokás leggyakrabban elválni, majdnem mindig eltalálják a választ: a megcsalás és a súlyos anyagi problémák miatt. Ezek azonban soha nem a válás tényleges okai, inkább egy rossz házasság tünetei. Nem az vezet a házasság felbomlásához, hogy valaki a könyvelésen a jó idő beköszöntével dögös ruhát vett fel (de azért a fene essen beléd, Heather!), hanem, hogy a felek között egy ideje már nem volt tényleges kapcsolat, nem figyeltek oda egymásra, és eltűntek a mindennapokból a gyengéd gesztusok.

Ahogyan a címe is utal rá, ez egy „így ne” típusú könyv. Így ne ássuk alá a boldogságunkat. Így ne lehetetlenítsük el a társunk boldogságát. Így ne tegyük tönkre a párkapcsolatot, amelynek a felépítéséhez eredetileg elkezdtünk találkozgatni a másik féllel. Így ne csesszük el az életünket. Aki a továbbiakban olvasható tanácsok némelyikében ellentmondásokat fedez fel, annak teljesen igaza van. Maga a házasság is tele van ellentmondásokkal. Ugyanez igaz a szerelemre. És általában véve az életre. Vannak azonban bizonyos alapigazságok, amelyeket nem lehet felülírni, és bizonyos döntések, amelyeket igenis meghozhatunk. Ezekre nyugodt szívvel építhetünk. Ha viszont mindezt öt-hat autósmatricán próbálnám meg összefoglalni, abból nem lenne könyv. Abból csak öt-hat béna autósmatrica lenne.

Ráadásul minden potenciális olvasómnak továbbra is olyan párkapcsolata lenne, amely távolról sem aknázza ki a benne rejlő lehetőségeket.

A munkám gyakorlatiassá tett, de nem vette el a szerelem erejébe vetett hitemet. Sokkal inkább azt mutatta meg, milyen elképesztő mértékben vágyakozunk mindannyian egy szeretetteljes párkapcsolatra. Soha nem volt célom, hogy megtudjam, mi tesz erőssé egy házasságot. Az évek során azonban lehetőségem nyílt testközelből – mások rendkívül személyes problémáinak megismerésén keresztül – megfigyelni, miért gyengül el. Önmagában egyetlen esőcsepp sem felelős a záporért. Ha azonban egészen közelről meg tudnánk vizsgálni az eső kialakulásának folyamatát, és még vissza is tekerhetnénk az elejére, szemtanúi lehetnénk a pillanatnak, amikor az első csepp a földre hullott.

Úgyhogy vágjunk bele: keressünk magunknak talpalatnyi helyet, ahol szépen süt a nap, és tegyünk meg mindent, hogy így is maradjon.

1. FEJEZET

MI AZ A PROBLÉMA, AMELYRE
A HÁZASSÁG A MEGOLDÁS?

Aki sokat gondolkodott már azon, pontosan mit is értünk házasság alatt, annak őszinte elismerésem: nem olyan, mint az ügyfeleim többsége. (Talán ezzel is magyarázható, hogy ők már nem házasok.) Nekem szakmai kötelességem sokat gondolkodni, pontosan mit is értünk házasság alatt. Meg kell vizsgálnom számos különböző nézőpontból – bár tény, hogy nekem már csak a ripityára tört formája jut –, végig kell vennem a felmerülő pszichológiai/érzelmi, szexuális, pénzügyi, szülői, praktikus/logisztikai szempontokat. Ha valamivel távolabbról is rá tudunk nézni erre a különböző, sajátos rétegekkel terhelt intézményre – ezek közül sok nagyon jó, mások kevésbé –, beláthatjuk, hogy a házasság egyfajta technológia. A többi technológiához és eszközhöz hasonlóan pedig az eredeti szándéknak megfelelően képes megoldani bizonyos problémákat, és az eredeti szándéktól függetlenül képes létrehozni újakat.

Mi az a probléma, amelyre a házasság a megoldás? Gondoljuk ezt végig, szánjunk rá egy percet. Vagy kettőt, vagy hármat. Az egyedüllét lenne a probléma? Nem. Nem kell ahhoz házasságot kötnünk valakivel, hogy ne érezzük magunkat egyedül, ráadásul a házasság sem szünteti meg az egyedüllét érzését, sok házasember többnyire épp ettől szenved.

A házassággal talán megoldódik az a probléma, hogy nem tudunk tartósan kötődni senkihez? Nem: csomó mindenkihez kötődhetünk tartósan, nem kell ehhez házasnak lenni. Kötődhetünk a gyerekeinkhez, a vér szerinti szüleinkhez, a kollégáinkhoz, a vallási közösségünkhöz és akár a kézilabdacsapatunkhoz is (pluszpont jár, ha az adott csapat a vallási közösségünkhöz is tartozik).

Azt a problémát oldaná meg a házasság, hogy nem tudunk elég rendszeresen szexelni? Ugyan már. A szex mindenütt elérhető. Gondoljunk a Tinderre, a Grindrre vagy a Hingre: a megoldás a kezünkben van (ezt nem szántam szójátéknak). Arról pedig rengetegen tudnának mesélni, hogy a házasság valójában nem oldja meg a kielégítő szexuális élet iránti igényt. Gyakran pont ez vezet a felbomlásához. Az, hogy valaki házas, nem garantál számára rendszeres, kielégítő szexet – hiába lakunk például egy étterem szomszédságában, attól még nem leszünk folyton jóllakottak.

Bármennyire is szerelmesek vagyunk a szerelem gondolatába, ha szeretnénk fenntartani a házasságunkat vagy hosszú távú párkapcsolatunkat, sőt mi több, ha szeretnénk életben tartani a tüzet, akkor érdemes beismernünk, hogy egy párkapcsolat megold ugyan bizonyos problémákat, miközben létrehoz másokat. Hogy milyeneket? Sokan – többek között számos ügyfelem – még feltenni sem szeretik ezt a kérdést. Vagy ha fel is teszik, a válasszal szembesülve nem tudnak mit tenni a helyzet megoldása érdekében.

Egyesek számára talán idegesítő, ha ilyen szintű analitikus gondolkodást várunk el a házasság kapcsán. Elvégre a házasság annak a bizonyítéka, hogy időnként a hit győzedelmeskedik az értelem felett. Most nem csak a válóperes ügyvéd beszél belőlem. Nézzük csak meg a statisztikát: az amerikai házasságok 56 százaléka végződik válással. (Az első házasságok kapcsán a válási ráta kicsivel 50 százalék alatt van. Ez minden egyes további házasságkötéssel emelkedik, így jön ki az 50 százalék feletti eredmény.) Tegyük fel, hogy 5 további százalék a gyerekekre való tekintettel egyben marad. (A tényleges százalék jóval magasabb ennél, de most maradjunk az 5-nél.) Tegyük fel, hogy további 5 százalék vallásos okból marad egyben. (Az örök kárhozat elkerülése rémisztő, de nagyon hatásos motiváció!) Tegyük fel, hogy további 2 százalék azért marad egyben, mert a szex még mindig isteni, még ha minden más pocsék is. Marad az, hogy a házasságok 68 százaléka vagy véget ér a felek boldogtalansága miatt, vagy folytatódik a felek boldogtalansága ellenére. Tehát háromból kettőnek ez a sorsa. Ha azt mondanám valakinek, hogy ha kilép az ajtón, háromból kettő az esélye, hogy kilapítsa egy óriási bowlinggolyó, vajon valaha is elhagyná a házat? Legalább sisakot húzna, nem? A Toyota 2010-ben egy bizonyos fékpofával felszerelt járművénél 0,03 százalékos meghibásodási rátát mutatott ki, mire egyből leálltak a gyártásával, mondván, nem elég biztonságos. Ehhez képest itt van nekünk egy intézmény, amely az esetek durván kétharmadában befuccsol, mégis változatlanul törvényes és népszerű vállalkozás, amelyre évente több milliárd dollárt termelő ipar épül, miközben a házasság kudarcáért óriási pénzügyi és érzelmi árat kell fizetni. Az ember válóperes ügyvédként néha felteszi magának a kérdést: boldog egyáltalán bárki egy házasságban? Boldog egyáltalán bárki egy hosszú távú, nem plátói párkapcsolatban? (A válasz igen. Nem szeretném olyasvalakinek beállítani magam, aki szerint a házasság kezdettől fogva kudarcra van ítélve.) Tekintettel az 50+ százalékos válási rátára – vagyis arra, hogy a templomi soron végigsétáló párok egy nap „nagy valószínűséggel” (ez jogi terminus) egy válóperes ügyvéd irodájában kötnek ki –, és tekintettel arra, hogy a válás szinte minden esetben súlyos károkat okoz a két érintett és a legkisebb fél (a gyerek) számára, erős érvek szólnak amellett, hogy a házasságkötés jogi értelemben gondatlanságra utaló cselekedet! Aki az amerikai helyzetre egyszerűen anomáliaként gondol, az tudjon róla, hogy a válási ráta az Egyesült Királyságban is jóval 40 százalék felett van, és Ausztráliában is csak kicsivel alacsonyabb.

Jó, ez elég lehangoló – de még csak a felvezetésnél tartunk. Most jöjjön a bátorító rész. Míg a válásban részt vevő felek általában nem motiváltak, hogy javítsák leendő exük helyzetét – amivel gyakran saját magukkal is rosszat tesznek –, a jól működő házasságokban vagy párkapcsolatokban élők pontosan erre motiváltak. Ezekben a kapcsolatokban mindkét fél képes, hogy dolgozzon a helyzet javításán és a kötődés elmélyítésén – sőt nemcsak képes rá, hanem meg is teszi –, már ha be tudják azonosítani, milyen problémákon kell dolgozni, hogy aztán ki tudják taposni az ösvényt. Mert mégiscsak jobb megőrizni egy szerelmi kapcsolatot, életet lehelni egy már meglévőbe, mint hagyni elenyészni, és nekiállni újat keresni. Az egész folyamatot pedig képesek vagyunk befolyásolni mi is és a szeretett másik is. Ez azért elég jó, nem? Hihetetlenül intelligens egykori irodavezetőm, Annmarie egyszer azt mondta, a házassági szerződést hétévente újra kellene tárgyalni. Akár egyetértünk vele, akár nem, a felvetés arra hívja fel a figyelmet, hogy tudatosnak, motiváltnak és lelkesnek kell maradnunk gyakorlatilag napi szinten, hiszen mégiscsak egy elképesztően fontos, mindent meghatározó párkapcsolatról van szó, amelybe rengeteget fektettünk. Össze sem tudom számolni, hányszor hallottam már az alábbi kijelentés valamelyik verzióját az ügyfeleimtől, kivált azoktól a feleségektől, akiket megcsalt a férjük: „De hát én teljesen boldog voltam a mi nyomorult életünkben!”

Szóval senki se higgye, hogy a munkám menthetetlenül cinikussá tett, kijelentem újra: romantikus alkat vagyok. A nevetést kéretik mellőzni. Esküvői ceremóniáknál és a pohárköszöntőknél a mai napig minden alkalommal elhomályosul a tekintetem. (Ilyenkor nem állok neki magyarázkodni a mellettem ülőknek, akik esetleg azt feltételezik, hogy csak azért könnyezek, mert úgy örülök a leendő biznisznek.) Hogyan ne szorulna össze az ember torka attól, hogy két ember ott áll egy ennyire nyilvános és teátrális helyzetben, és hosszan, szerelmes tekintettel néznek egymásra? Amikor pedig megjelenik a menyasszony, én egyből a vőlegényre szoktam nézni, akit ilyenkor szinte senki sem figyel. Elvileg ekkor látja először a választottját az esküvői ruhájában. Ebben a pillanatban a vőlegény általában mélyebb szeretetet érez a menyasszony iránt, mint amilyen szeretetet bárki érez abban a zsúfolt helyiségben. Akármilyen esküvőn járok is, rettenetesen drukkolok, hogy összejöjjön az adott párnak.

Amikor csak egy különösen régóta meglévő házasság felbontásában segédkezem, mindig eljön a pillanat – általában közvetlenül a legvégső lépés előtt –, amikor heves vágy tör rám, hogy átlapozzam a pár esküvői albumát. Ilyenkor legszívesebben felmásznék a padlásukra, vagy kinyitnám a szekrényüket, előtúrnám a sarokba suvasztott kartondobozból az albumot, leporolnám, és szép lassan átnyálaznám. Abban az állapotban szeretném látni az ügyfelemet és a leendő exét, amikor még fülig szerelmesek voltak egymásba, és semmi más nem számított, csak ők ketten. Amikor még a „válóok”, az „érzelmi elhidegülés”, az „ideiglenes végzés”, a „nagyszülői láthatás”, a „házastársi közös tulajdon”, a „házassági viszony visszafordíthatatlan megromlása” és egy rakás lehangoló latin kifejezés emlegetése nevetséges, sőt elképzelhetetlen lett volna, mondván, „minket ez tuti nem érint”. Amikor a pár „gyermekkérdése” vagy „a házasságból született gyermek” (ahogyan a periratban hivatkozom a gyerekre) még nem volt több egy sárgával kiemelt lehetőségnél egy babanévkönyvben. Szeretném látni a friss házasok arcát azon a nagy napon, abban az ünnepi állapotban, képről képre. (Talán azért tört rám ez a heves vágy a karrierem során mindig is, mert gyerekként a nővéremnek és nekem tilos volt belenéznünk a szüleink esküvői albumába. Ha mégis így tettünk, a Vietnámban még repülőgép-pilótaként dolgozó apám sírva fakadt, ugyanis a fotókon szereplő tanúi és más haverjai a haditengerészeti akadémiáról, akik szintén pilóták lettek a háborúban, azóta életüket vesztették.)

Azért szeretném végiglapozni azt az albumot, mert rengeteg rossz házasságban rejlik valami jó és reménykeltő, ami arra utal, hogy egykor még abszolút menthető lett volna a kapcsolat.

Őszinte leszek: titokban meglehetősen érzékeny természet vagyok. Szeretem a kiskutyákat. Imádom a gyerekeimet. Szeretem az udvarlást, kézen fogva sétálni a másikkal, zenét hallgatni, naplementéket nézni, és orosz verseket olvasni. A szentségit, már tizenötször láttam az Igazából szerelem (Love Actually) című filmet. Szerelmes vagyok a szerelembe.

A mesékben azonban nem hiszek.

Nem hiszem, hogy jó ötlet folyton biztonságérzettel áltatni magunkat, nem hiszek a felnőttek hétköznapi színházában, nem hiszek a közösségi média kirakatában illegetett életekben. Az egészséges párkapcsolatok és életek alapja az őszinteség. Remélem, ez senkinek sem valami őrült nagy felismerés.

De sajnos az ügyfeleim nagy részéhez nem jutott el az információ.

A házasság egyfajta technológia.

Amikor valaki házasságot kötött, vagy házasságkötést fontolgat, vajon végiggondolta vagy végiggondolja, mit remél ettől? Feltette bármikor is magának a kérdést: „Mi a célom azzal, hogy házasságot kötök ezzel az emberrel?” Az egy dolog, hogy megőrül érte, és hogy egyszerűen imád a társaságában lenni… de pontosan milyen szerepet játszanak majd egymás életében? Mit kapunk azért cserébe, hogy összekötjük az életünket a másik emberével?

Másként megfogalmazva: hogyan nézne ki a házasság munkaköri leírása?

A házasság macerás. Bármilyen hosszú távú párkapcsolat macerás. Egy romantikus kapcsolat fenntartása macerás. Karrierem során újra meg újra azzal szembesültem, hogy a házasságok és más hosszú távú párkapcsolatok alapvetően két okból mennek tönkre:

1. Az ember nem tudja, mit akar.

2. Az ember nem tudja kifejezni, mit akar.

Ennyi.

Na jó, nem ennyi. Ennél azért árnyaltabb a kép. Egy párkapcsolat felbomlásának számos oka lehet. Valaki hazudik önmagának. Hazudik a partnerének. Az elvárások nem fenntarthatóak. Eluralkodik a feleken a passzivitás, elkezdik készpénznek venni a másikat. Az ember vágyai, szükségletei és érzései közti dinamika időnként terhelt, furcsa, és folyton változik. A felmerülő problémák listája hosszú, mindenesetre többségük a két fenti kategória valamelyikébe sorolható.

Az évek során ezeket a diagnózisokat állítottam fel az ügyfeleimről, miután végighallgattam a saját történeteiket – azok minden egyes, fokozottan személyes részletével együtt –, a leendő exük történetét, és a házasságuk aktuális állapotára vonatkozó beszámolókat. Egyes ritka kivételtől eltekintve soha sem szembesítettem őket párkapcsolati bölcsességeim gyöngyszemeivel. Nem azért, mert nekem a házasságok felbontásáról, nem pedig a megjavításáról szól a szakmám. És nem is azért, mert ha ez utóbbiban jeleskednék, fel kellene hagynom a munkámmal.

Azért nem állok neki okoskodni, mert ezzel csak pazarolnám a saját és az ügyfeleim idejét is.

Mire ugyanis valaki beteszi a lábát egy válóperes ügyvéd irodájába, az illető házassága már menthetetlen. Addigra olyan súlyosak a sérelmek – akár csak az egyik fél, akár mindkettő részéről –, hogy már nem lehet visszatáncolni. Több mint húsz év alatt egyetlenegyszer sem tudtam lebeszélni az aktuális ügyfelemet a válásról, és nem is éreztem, hogy az illető erre vágyott volna. Bizonyos körülmények persze késleltethetik a válóperes ügyvéd meglátogatását: azok, akik máskülönben nyílegyenesen a válás felé tartanának, különböző okoknál fogva halogatják a döntést. Lehet a magyarázat gazdasági („Ha most elválunk, elveszítjük a házunkat – a bank a közös ellenségünk”[3]), kötődhet az ünnepekhez (New Yorkban dolgozom, ahol hálaadás és szilveszter között viszonylag csendes az irodám, aztán a január 2-ával kezdődő héten mintha ágyúból lőnék ki a boldogtalan párokat, akik az év legvégén meghoztak egy nehéz döntést) vagy a gyerekek feltételezett érdekeihez (az egyik ügyfelem türelmesen megvárta a napot, amikor a legfiatalabb gyereke is betölti a tizennyolcat, csak azután foglalt nálam időpontot). Miután azonban belépnek az ajtómon, vége. Ha haboznak is, hogy engem bízzanak-e meg, az nem azért van, mert még reménykednek, hanem csak próbálnak rájönni, hogy én vagyok-e az emberük, vagy egy másik ügyvéddel jobban járnának.

Ugyanakkor azért igenis szoktam tanácsokat adni – valójában folyton ezt teszem –, ez mégiscsak hasznos lehet a nehéz helyzetben lévő ügyfeleimnek. Az a dolgom, hogy segítsek nekik kitalálni, hogyan tudnák megalapozni életük következő szakaszát. Gondolhatunk erre úgy is, hogy a konfliktusuk amolyan agyag, amelyet együtt kell megdolgoznunk, hogy kialakítsunk belőle egy olyan jövőt, amely pszichológiai, szakmai, pénzügyi, érzelmi és lakhatási szempontból is optimális. Hogyan valósítjuk ezt meg? Milyen logisztikai feladatok várnak ránk, milyen engedményeket és kikötéseket kell tenni? Mi segít az ügyfelemnek mielőbb kilépni a kapcsolatból, hogy nekiállhasson dolgozni a saját boldogságán? Nekem a céljaik elérése érdekében az a feladatom, hogy segítsek eltemetni, ami már halott, nem az, hogy meggyőzzem az ügyfelemet, hogy a házasságának még mindig ver a szíve.

Mindez nem azt jelenti, hogy a házasságokról és párkapcsolatokról szerzett ismereteim semmit sem érnek (mégiscsak írtam a témáról egy könyvet). Mindenesetre az ügyfeleimnek már késő lenne ezeket osztogatni, ez tény. A válás menedzselése bizonyos szempontból olyan, mint a hospice-ellátás. Az egyetem első éve után időről időre vállaltam önkéntes munkát hospice-okban. Eleinte azért, mert így kereshettem egy kis pénzt, miközben többnyire olvastam vagy aludtam. Aztán rájöttem, hogy ennél jobban egyetlen más munka sem erősíti meg az embert, ennél jobban semmi sem nyitja fel a szemét, hogy megbecsülje a saját életét. A hospice-ellátásban általában az alábbi gondolatmenet fogalmazódik meg bennünk, amikor megismerkedünk egy-egy új beteggel: Oké, nekünk itt és most abból kell kiindulnunk, hogy meg fogsz halni. Ezen nem segíthetünk. És sajnos nagyon úgy tűnik, hogy erre hamarosan sor kerül. Ha egy hónappal ezelőtt érkeztél volna ide, valószínűleg sokkal kellemesebbé és tartalmasabbá tehettük volna az utolsó harminc napodat. De csak most jöttél, bár az a fő, hogy itt vagy. Mert mostantól kezdve mindent meg fogunk tenni, hogy jobban érezd magad ebben a ki tudja, milyen hosszú hátralévő időben, ha már a helyzetet magát nem tudjuk visszafordítani. Aztán színtiszta együttérzéssel és eltökéltséggel vágunk bele a munkába: társaságot biztosítunk a betegnek, gyógyszert vagy rágcsálnivalót hozunk neki, mindennap azért dolgozunk, hogy a körülményekhez képest kényelmesen és méltóságteljesen teljenek a napjai.

Ugyanez a helyzet a válás esetén is. Amikor megismerek egy új ügyfelet, általában az alábbihoz hasonló gondolatmenet fogalmazódik meg bennem: Ha ön még azelőtt jött volna hozzám, hogy a partnere az orra alá tolta a válási papírokat, vagy még azelőtt, hogy kiköltözött volna a közös házból egy lakásba, ezáltal de facto átadva neki a gyerekek szülői felügyeletét, vagyis előre elgáncsolva a közös szülői felügyelet iránti kérelmünk leendő benyújtását, sokkal hatékonyabban segíthettem volna – de fő, hogy itt van, megteszek minden tőlem telhetőt az érdekében. Aztán színtiszta együttérzéssel és eltökéltséggel vágunk bele a munkába: jogi és pénzügyi tanácsadást biztosítunk az ügyfélnek, gyógyszert vagy rágcsálnivalót hozunk neki, mindennap azért dolgozunk, hogy a körülményekhez képest méltóságteljesen, és a szükségleteit kielégítve intézzük a válást. És bár az ügyfelemnek van jövője, a házasságának nincs.

Ezt a könyvet nem azért írtam, hogy megpróbáljam megmenteni, akiket már nem lehet. Azoknak írtam, akik jó házasságokban/párkapcsolatokban, vagy elfogadhatókban, vagy legalábbis nem olyan rémesekben élnek. Szerencsére számukra még nem késő.

A házasságok több mint fele válással végződhet, de úgy sejtem, sokkal több nagyon jó, jó vagy tűrhető házasságban vagy párkapcsolatban élő ember van, mint amennyit a készen-áll-válni-vagy-szakítani kategóriában találunk. A válófélben lévő ügyfeleimhez hasonlóan a házaspárok és hosszú távú párkapcsolatok tagjai is valami jó végkimenetelre vágynak, és a céljuk eléréséhez egy jól menedzselt folyamatra van szükségük. Ez a könyv pontosan erről a folyamatról szól, és azokról a felismerésekről, amelyek segítségével valami jót – vagy valamit, ami régen jó volt – jobbá tehetünk.

Karrierem során számtalan házassággal volt már dolgom, és mindenekelőtt azt tanultam meg, hogy kívülről nézve senki sem tud semmit senkiről. Senki. Semmit. Teljesen mindegy, hogy egy pár tagjai kuncognak-e, vagy fogják egymás kezét, vagy túl hangosan vitatkoznak egy kávézóban. Teljesen mindegy, melyiküknek nagy a bukszája (úgy értem, sok a pénze), és melyikük jön ki nehezen hó végén. (Tapasztalatom szerint a pénz, mint bármilyen más eszköz vagy technológia, jobb eszköz egy semmivel sem jobb cél eléréséhez: valódi megoldásokat kínál képzeletbeli problémákra, és képzeletbeli megoldásokat valódi problémákra.) Azt pedig soha, de tényleg soha nem tudhatjuk biztosan, ki lép félre. (De vajon miért van az, hogy pont azok szoktak lebukni a párjuk előtt a meztelen fotóikkal és videóikkal, akiket amúgy nem szívesen nézegetnénk meztelenül? Ez a kérdés minden közvetlen kollégámat élénken foglalkoztatja.) Bár sokak szerint a közösségi médiának köszönhetően az életünk és az érzéseink transzparensebbek lettek a külvilág számára, tehát elvileg jobban jártunk, ezzel hadd ne értsek egyet. A klasszikus Instagram-poszt a családi nyaralásról vagy a romantikus hétvégéről hamisítatlan kabuki színház, virális kamu, sokkal több mindent rejt el, mint amennyit felfed. Azon ügyfeleim esetében, akik megszállott közösségimédia-használók, és akik házasságának felbomlását felgyorsíthatta a közösségi média, semennyi korreláció nincs, hogyan festenek a fotóikon – boldogan vagy nyomorultul, magányosan vagy családi körben, Prágában vagy Disneylandben – és hogyan az irodámban. (A 19. fejezetben kifejtem, mit gondolok valójában arról, hogy az Instagram és a Facebook hogyan cseszi el az emberek boldogságát.)

Az élet, a házasság és a szerelem ezzel együtt nem jelentenek teljesen megoldhatatlan rejtélyeket. Miközben az évek során igyekeztem szétszálazni a körülményeket és visszafejteni a lépéseket, amelyeknek köszönhetően egy padlóra került nő vagy férfi ott ül velem szemben a tárgyalóteremben, és megosztja velem a szívfájdalmát, csalódottságát, dühét, zavarát és félelmét, sikerült körvonalaznom néhány stratégiát és szempontot, amelyek hasznosak lehetnek azok számára, akik még szerelmesek, és közös célokért dolgoznak. Az ő esetükben remélhetőleg pozitív hatással járnak ezek a felismerések. Afelől semmi kétségem, hogy egyes emberek hiába kapnak bármennyi párkapcsolati tanácsot, elkerülhetetlenül a szakítás vagy válás a sorsuk, és afelől sincs, hogy bizonyos kapcsolatoknak olyan gyorsan véget kell vetni, amilyen gyorsan csak lehet. Ugyanakkor a karrierem során szerzett tapasztalataim zöme szerintem igenis képes segíteni a – stabil vagy akár kevésbé stabil – házasságban vagy párkapcsolatban élőknek, hogy jobb, gazdagabb, boldogabb életet folytassanak, amelyet hatékonyabban kézben tudnak tartani. A viselkedésre vonatkozó taktikáim elsajátításával szorosabbá tehetjük más kapcsolatainkat is, legyen szó a gyerekeinkkel, barátainkkal, más rokonainkkal vagy akár kollégáinkkal ápolt viszonyunkról.

Igen, én is tudom: nem házassági tanácsadó vagyok. A suszter maradjon a kaptafánál. Egy szakértő sem ért mindenhez. Hogy miért gondolom mégis, hogy a könyvben olvasható megállapítások hasznosak lehetnek másoknak?

A teljes nyíltság és őszinteség híve vagyok. Mindenki döntse el, működnek-e a tanácsaim, nem dolgom győzködni erről senkit. Ahogyan a Hugh Grant által alakított Charles fogalmaz a Négy esküvő, egy temetés (Four Weddings and a Funeral) című filmben, amikor alázatosan annyit mond tanúként pohárköszöntő gyanánt a friss házasoknak: „Én mindig is megdöbbenéssel vegyes csodálattal adóztam mindazok előtt, akik ilyen elköteleződésre adják a fejüket”. Én is így vagyok ezzel. És bár a munkanapjaim a nem működő házasságok eltemetéséről szólnak, nagyon is szeretek segíteni azoknak, akik tényleg azon dolgoznak, hogy jobbá tegyék a párkapcsolatukat.

2. FEJEZET

TÖRTÉNETMESÉLÉS: VAN VALAHOL
ÍVE A SZTORINKNAK,
CSAK MEG KELL TALÁLNUNK

A jogi karra beiratkozva egyből tudtam, hogy válóperes ügyvéd szeretnék lenni. Ebből a szempontból különcnek számítottam: válóperes ügyvéd általában nem lenni akar az ember, hanem végül jobb híján az lesz. Amikor válóperes ügyvédek beszámolnak karrierjük alakulásáról, szinte mindig úgy fogalmaznak, hogy „végül ez lett” belőlük.

„Miután elvégeztem a jogot, egy kis cégnél dolgoztam, válóperes eseteim voltak, és végül ez lett belőlem.”

„Pár évig adójogi munkáim voltak, aztán elvállaltam egy állást a városon kívül, hogy ne kelljen ingáznom, amikor a gyerekeim általános iskolába járnak. Egy válóperes ügyvédnél kezdtem dolgozni, és végül ez lettem én is.”

Ez nem valami szerencsés megfogalmazás. Így általában nem olyasmire hivatkozunk, amiben örömünket leljük.

„Elmentem arra az agglegénybúcsúra, és ebből végül az lett, hogy egy tijuanai börtönben kötöttem ki.”

„Jobb helyett balra kanyarodtam, és ebből végül az lett, hogy a Bronxban találtam magam.”

Az én esetemben nem így történt. Nem jobb híján lettem válóperes ügyvéd, hanem az akartam lenni onnantól kezdve, hogy elkezdtem tanulni a Fordham Jogi Iskolában (Fordham Law School), amelyet a szakmában mindenki a peres jogászok kiképzőtáborának tart. Az osztálytársaim többsége céges ügyvéd, bizonyos társadalmi csoportokat és ügyeket képviselő ügyvéd, kerületi ügyész, kirendelt védő, vagy – ha tényleg nem maradt más – egyetemi tanár akart lenni a jogi karon.[4] Volt rajtam kívül még egy srác – tehát a 373 hallgatóból még egy –, aki szintén válóperes ügyvéd szeretett volna lenni már elsőéves korában. (Az is lett. Néhány évvel ezelőtt volt vele egy ügyem, és meglehetős örömét lelte abban, hogy egy darabig visszatartott egy perdöntő bizonyítékot az ügyfelem kárára. Ő négyes alára vizsgázott annak idején, én négyesre.)

Hogy miért akartam ennyire válóperes ügyvédnek állni?

Szeretek emberek között lenni. Az adójogászoknak ez nem annyira adatik meg.

Szeretem azt is, hogy (jó, elismerem, a hős/megmentő szerep iránti vágyból fakadóan) segíthetek másoknak újjáépíteni a romokban heverő életüket, segíthetek feltakarítani a kuplerájt, és elérni, hogy a káoszból valamiféle rend szülessen.

Azért tartom a hivatásomat olyan izgalmasnak, mert a válóperes eljárások területén kerül a szakmám a legközelebb ahhoz, hogy „védőháló nélküli” munka folyjon: az érintett felek érzelmi állapota felfokozott, a személyes tétek óriásiak. Tényleg rengeteget számít minden egyes interakció kezelése: az is, hogy mennyire lépünk fel konfrontatívan az ellenérdekelt fél képviselőjével szemben, és az is, hogy mennyire bánunk gyengéden a saját ügyfelünkkel. Nem csupán fogaskerekek vagyunk egy hatalmas gépezetben. Nem olyan ügyfélnek dolgozunk, akivel személyesen soha nem is találkozunk. Kulcsfontosságú játékosok vagyunk egy olyan sakkpartin, ahol minden lépés befolyásolja, milyen lehetőségeink maradnak nekünk és milyenek a másik félnek. A következmények pedig kézzelfoghatóak: többek között az dől el ilyenkor, hogy az egyes felek hol folytatják az életüket, és mikor láthatják a gyerekeiket.

Van még egy fontos ok, hogy miért akartam válóperes ügyvédként dolgozni: szeretem a történeteket. Szeretek történeteket mesélni. És nemcsak a róluk szóló történeteikből szeretek megismerni embereket, hanem abból is, hogy egyáltalán milyen történeteket tartanak érdemesnek elmesélni magukról.

Története pedig mindenkinek van. A válófélben lévő emberek történetei azonban általában drámaibbak az átlagosnál, vagy legalábbis jobb (esetleg kevésbé rossz) jövőjük érdekében kötelességük olyan kínzó részletességgel elmesélni, hogy az ügyvédjük megérthesse, hogyan és milyenre változott meg a hétköznapi valóságuk. (Részben ezért írtam ezt a könyvet: mindenki azt mondogatta, hogy bár az általam megismert sztorik gyakran nagyon sok fájdalmat hordoztak, túl sok tanulság rejlett bennük, hogy ne osszam meg.) Az aktuális ügyfelem érdekében mindig jó történetet kell mesélnem a bírónak az illető életéről, hogy a lehető legkedvezőbb egyezségnél kössünk ki. Úgy mesélem el az adott házasság történetét a bírónak, hogy az ügyfelem a lehető legjobban járjon, a számára kedvezőtlen információkat pedig elkenem. (Hogy miként adok magyarázatot a bírónak a kétségtelenül kellemetlen vonatkozásokra? Hát sok ilyen megfogalmazással: „Bíró úr, az ügyfelem is csak ember, mint ön meg én…”) A válóperes ügyvédek a regény- és forgatókönyvírókhoz hasonlóan azon dolgoznak, hogy történetükkel elcsavarják a hallgatóságuk fejét. Gyakran érzem azt, hogy a kedvezőbb egyezség alapfeltétele így foglalható össze: aki jobb sztorit mesél, az nyer.

Emellett az ügyfelemnek is el kell mesélnem egy történetet, amely róla szól. Az ügyfeleim általában nem kész történettel érkeznek az irodámba, mert az első látogatásukkor jellemzően azzal szembesülnek, hogy az életük sok minden, de nem rendezett és funkcionális, és egész biztosan nem a happy end felé tartanak. Megfeszített munka kell ahhoz, hogy egy ügyfél történetében értelmet és összefüggéseket találjunk, nem beszélve arról, hogy még lelket is tudjunk önteni belé. Sok jeleneten és szereplőn kell átrágnunk magunkat. Egyes epizódok nem igazán passzolnak a képbe. Sokszor az is rengeteg időbe telik, hogy feltárjuk a mélyben rejlő tényleges történetet. A történet pedig gyakran a jövőről szól, miután a jelen és a múlt annyi boldogtalansággal járt. Munkám során tényleg folyton történeteket mesélek.

Egyik alkalommal Carlt képviseltem, egy egykori rendőrt és igazi keményfiút, aki megtudta, hogy a felesége, Janet viszonyt folytat a pilatesoktatójával. Két lányuk volt: a tizenhárom éves Eva és a nyolcéves Maddy. Mivel a feleség annyira megalázta Carlt, éreztem, hogy a gyerekelhelyezési eljárás csúnya kanyarokat tartogat. Összehívtam egy négyfős megbeszélést – ahol ott volt Carl, Janet, az ő ügyvédje és én –, és megkértem Carlt, hogy hozzon egy fényképet Eváról. Miután mindenki helyet foglalt a tárgyalóteremben, elhelyeztem a fotót az asztal közepén.

– Nézzék, mielőtt elkezdjük – vágtam bele –, egyvalamit szeretnék elmondani. Egy nap várni fog önökre egy esküvő, és kétféleképpen kerülhet rá sor. Vagy olyan esküvő lesz, ahol anyát és apát a fogadóterem más-más végében kell elhelyezni, mert ha elhaladnak egymás mellett a garnéláspultnál, az egyikük biztosan odamorog valamit a másiknak, pillanatok múlva hajba kapnak, és repkedni fognak az evőeszközök, mindezt a lányuk életének elvileg legboldogabb napján. Mindannyian jártunk már ilyen esküvőn. Nem a legjobb élmény.

De lehet másfajta esküvő is. Ahol mindenki kedvesen mosolyog a fotózásnál, és talán lesz egy olyan pillanat, amikor anya és apa egymás mellett ül, és azt mondják: »Tudod, mit? A házasságunkat elcsesztük, de a gyerekeket elég jól felneveltük.« Talán még koccintanak is. Sőt talán még táncolnak is egyet. Mindenesetre a lányuknak szép esküvője lesz, és boldogan lép be élete új szakaszába – mert tudja, hogy a szülei jobban szeretik őt, mint amennyire utálják egymást. – Itt hatásszünetet tartottam. – Szóval, mielőtt belevágunk, tartsuk észben, hogy Eva esküvőjének alakulása attól is függ, miben állapodunk meg ma itt, ennél az asztalnál. A mai megbeszélésből következik, hogy a kétféle esküvőből melyik lesz Eváé. Ez kettejüktől függ.

Eva bekeretezett fényképe és a kis beszéd hatására Carl lehetőséget kapott, hogy más emberként viselkedjen, mint amikor belépett a helyiségbe. A szemét-ribanc-tönkretetted-az-életemet-Carlon felülkerekedett a lányait-mindennél-jobban-szereti-Carl.

Egy válás olyan történet, amely nem teljesen lekerekítetten, ráadásul boldogtalanul ér véget. Ugyanakkor mindenkinek – még a nagyon jó házasságokban vagy párkapcsolatokban élőknek is – kell történeteket, hihető történeteket mesélniük saját maguknak az életükről. És még ha nagyon jó párkapcsolatról beszélünk is, ahol a felek a hétköznapok során igyekeznek összehangolni az igényeiket és tanulni a saját és egymás hibáiból, ugyanolyan nehezen lehet látni a közös élet célját, mint a Föld görbületét. Ha viszont ezt nem látjuk, akkor előfordulhat, hogy a kis döccenők és konfliktusok miatt eltévedünk az úton, vagy egyenesen elfelejtjük, miért is szerettünk bele annak idején a partnerünkbe: mert ő nemcsak csodálatos jelent, hanem boldog (elképzelt) befejezést (jövőt) is ígért nekünk.

Egy házasság történetének elmesélésekor elfogult vagyok az egyik fél irányába, és jól körülírható cél vezérel: szeretném megírni az adott válás történetét, aztán átadni az érintettek kezébe a tollat, hogy elkezdhessék megírni a válás utáni életük történetét. Sok vitás esetnél azt látjuk, hogy az az ügyfél nyer, akinek az ügyvédje jobb történetet mesél.[5] Mi van, ha az én ügyfelem lépett félre? Ilyenkor például elmesélhetem annak a történetét, hogyan hanyagolta el a párja. Az emberek nagyon vágynak a figyelemre és a törődésre, és ha a párjuktól nem kapják meg ezeket, akkor máshoz fordulnak értük – nem igaz, bíró úr?

Miközben próbálom összeállítani az aktuális történetet az ügyfeleimmel, egy ponton mindig kellemetlen kéréssel fordulok hozzájuk: azt mondom nekik, hogy beszéljenek defenzíven a kapcsolatukról. Ezt a jó házasságokban vagy párkapcsolatokban élők általában nem szokták csinálni: senki sem kötelezi őket, hogy védekező pozíciót felvéve magyarázkodjanak a kapcsolatukról, úgyhogy nem is teszik. Amikor a párkapcsolatukról mesélnek valakinek, általában a pozitívumokat domborítják ki: hol ismerkedtek meg a partnerükkel, hogyan szerettek egymásba és így tovább. Ebben a történetben mindig van egy jó adag maszatolás. Nem azt állítom, hogy a mélyén minden párkapcsolat csak színház, egyáltalán nem. De általában nem szoktuk csak úgy megosztani, hogy mit (nem) mondott a partnerünk múltkor a buliból hazafelé menet a kocsiban, vagy hogy miért nem mentünk el idén sehová a karácsonyi szünetben, vagy hogy miért kell hirtelen magániskolába íratnunk Davey-t. Az ilyesmi alapvetően nem része a másoknak vagy időnként akár magunknak mesélt történetnek. Ja, és ami az igazi, hamisítatlan eltussolást illeti: gondoljuk csak végig, miket szoktunk mesélni a másiknak, amikor még csak ismerkedünk vele, és beleszeretünk. Az első randis kamuzás olyan durva tud lenni, hogy attól kiszakad a ház oldala. Ilyenkor úgy öltözünk fel, ahogy alapesetben nem szoktunk, úgy beszélünk, ahogy normálisan nem szoktunk, így meg úgy viselkedünk, kozmetikázva adjuk elő az élettörténetünket: az egész egy gondosan kimunkált műsor. Nyugodt szívvel kijelenthetjük, hogy amikor szóba elegyedünk egy vadidegennel egy bárban vagy buliban, legalább az első öt percben kizárólag olyasmi hagyja el a szánkat vagy az övét, ami vegytiszta kitaláció.[6]

Gondolom, mindenki volt már olyan baráti vacsorán, ahol valaki arról érdeklődött, hogyan ismerkedett meg a partnerével. Teljesen odaillő kérdés ez egy udvarias éttermi beszélgetéshez. Én is jó néhányszor kerültem már olyan helyzetbe, hogy el kellett mesélnem, hogyan kötöttem ki az aktuális partnerem oldalán. Két ember megismerkedésének történetében mindig van valami szörnyen romantikus, még akkor is, amikor nem különösebben emlékezetes sztoriról van szó. Talán a történetmesélői pozícióba helyezkedve kénytelenek vagyunk reflektáltan viszonyulni az élményünkhöz, és összesűríteni a legfontosabb részeket egy nagyobb léptékű elbeszélésbe. Ilyenkor – legalább néhány perc erejéig – arra kell koncentrálnunk, ami igazán fontos és izgalmas a sztorinkban, és arra, hogy mindez hogyan passzol a rólunk alkotott összképbe.

Mindenkinek azt javaslom, tegyen egy próbát. Üljön le, és írja meg az összeismerkedésük történetét, ha pedig ez a sztori nem annyira érdekes, akkor az első randijuk, egy különleges nyaralásuk vagy más, különösen szép élményük történetét. A történetmesélésnek akkor is nagy hatása van, amikor mi magunk alkotjuk a saját közönségünket.

Ha el kellene mesélnünk a házasságunk történetét, mit mondanánk? A történeteink arra emlékeztetnek minket, hogyan kötöttünk ki ott, ahol éppen vagyunk, és arra, hogy kik voltunk, kik vagyunk és kik szeretnénk lenni. Időről időre megfordul a fejemben, hogy talán mindenki jobban tenné, ha akkor is reflektálna a házassága történetére, amikor az még életben van, nem csak akkor, amikor már temetni készül azt. Sok pár belefűzi a megismerkedésük történetét az esküvői fogadalmába vagy az esküvői beszédébe. Pontosan tudják, hogy ezzel örömteli sóhajokat váltanak majd ki a közönségükből, és azt is, hogy a saját történetük hallatán hevesebben kezd verni a szívük, átjárja őket a boldogság és a kötődés érzése. Ha ezek a történetek ilyen nagy hatást gyakorolnak ránk, akkor miért nem meséljük gyakrabban? A történetmesélés erejét mindannyian kiaknázhatjuk, akár a hétköznapok során is, hogy megerősítsük a szálakat, amelyek a partnerünkhöz fűznek minket.

3. FEJEZET

RADIKÁLIS ŐSZINTESÉG

A késlekedő igazságszolgáltatás az igazságszolgáltatás megtagadásával egyenlő.

Ugyanezt mondhatjuk az őszinteségről is: ha túl sokáig halogatjuk, hogy elmondjuk az igazságot a partnerünknek vagy önmagunknak, az igazság megalvad, és sokkal nehezebb lesz kezdeni vele valamit. Bárcsak azt mondhatnám, hogy a következő anekdota egy egyszeri esetről szól, de olyan gyakori ez a probléma, hogy a kollégáimmal külön nevet is adtunk ennek az irodában: ez a „Nyolcas”.

Cynthia, aki tanárnő és anya, felkért, hogy segítsek elválni tűzoltó férjétől, Mactől. Elmesélte, hogyan kötött ki az irodámban. Hat évvel korábban életet adott egy gyönyörű kisfiúnak, Landonnak. A gyermek érkezése azonban bármilyen sok örömmel is járt, egyre jobban felerősítette a házasságban már korábban is meglévő problémákat, például, hogy hangosan veszekedtek, és hogy Mac gyakran keményen ivott. Eltelt így három-négy év, de Cynthia még ekkor sem akart szembenézni a házassága problémáival – persze ki hibáztathatta volna ezért? Ki vágyott volna a helyében arra, hogy egy házas asszonyból egyedülálló anyuka legyen, akinek egy tanári fizetésből, tartásdíjból és gyerektartásból kell megélnie?