Anna Bloom - A tinta könnyei - Tears of I.

A fordítás az alábbi mű alapján készült:Anna Bloom- Tears of Ink

Copyright ©Anna Bloom

All rights reserved.

Hungarian edition ©Book Dreams Kiadó 2024

Hungarian translation © Fazakas Emese

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Masiko Fable

Borító: Fazakas Emese

Kép forrása: Shutterstock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

Tiktok/bookdreamskiado2020

ISBN: 9789635862306

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában - akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást - nem sokszorosíthat

Szeretni annyi, mint remélni.

Remélni annyi, mint álmodni.

Álmodni annyi, mint élni.

1. fejezet

Hangos csattanás riaszt fel, és majdnem leesem a székemről. Pedig még csak nem is aludtam. A tekintetem alig kontrollálható félelemmel tapad az érintetlen márványdarabra. A sziklatömb az én Everestem, és sikertelen kísérletet teszek arra, hogy a Birkenstockomban[1] megmásszam. Kettőnk között néma akaratharc zajlik. Reménytelenül próbálok a föld adományából egy gyönyörű és kitűnő alkotást létrehozni; a kőzet pedig addig incselkedik a márvány erezett tökéletességével, amíg szinte megdermedek, nehogy nyomot hagyjak a felszínén.

- Mi az…? - kiáltom.

Mindenki tudja, hogy kilenc és három óra között nem szabad zavarni. Amikor az ajtó megremeg a zsanérjain, azt már zavarásnak tekintem.

- Faith, nyisd ki.

Felnyögök, amikor felismerem az ajtó túloldaláról érkező hangot, felállok a székemről. A váratlan mozdulattól megroppan a hátam, és összerándulok. Úgy lépkedek, mint egy nyolcvanéves, ahogy próbálom ellazítani a gerincem mentén feszülő izmokat. Ujjaimmal visszatolom a homlokom köré tekert kendő alatt a hajtincsemet. Jólesik a nyújtózkodás, magasba emelve a karomat próbálom tovább lazítani merev részeimet. A kis folyosóra vezető néhány lépés olyan, mintha híg tapétaragasztóban taposnék. A páratartalom láthatatlan ragasztófelhővé változtatja a levegőt. London elviselhetetlen, ha meleg van. Talán ez az egyetlen dolog, ami miatt vágyom az otthoni tengeri levegőre.

- Jövök. - A véső még mindig a kezemben van, és figyelmeztetnem kell magam, hogy ez nem fegyver.

Nem illik leszúrni az egyik oktatót, akármilyen elcseszett is vagy.

Az ajtó felé menet felkapok egy bő, fehér pamut inget, begombolom mielőtt lenyomnám a kilincset, amit munkaidőben nagyon ritkán teszek meg.

Nem kéne ennyire finnyásnak lennem, szerencsés vagyok, hogy találtam egy helyet.

- Szia - erőltetek egy mosolyt az arcomra, amikor Gerard berobban az ajtón. Két évvel ezelőtt a szívem a torkomban dobogott volna, úgy elpirultam volna a közelségétől, mint egy tinédzser. Férfias, magas, impozáns szakállal, és egykor úgy dobogott tőle a szívem, mint esőcseppek a vásznon. Aztán dugtunk, és én túltettem magam rajta.

- Ger, eléggé elfoglalt vagyok. - A tekintete végigsöpör a pamut ingen, és tudom, hogy pontosan tudja, mi van alatta. Azt akarja kideríteni, hogy tetováltattam-e magamra. Egy újabb megbánás, amire állandóan emlékezni fogok. Soha nem fogja megtudni.

- Tudom, bébi, de van néhány hírem, ami nem várhat.

Forgatom a szemem, amikor bébinek hív, de nem reagálok rá. Ehelyett az érintetlen olasz márványra mutatok, ami elvileg az utolsó, másodéves munkám lenne. Nem szabadna úgy kinéznie, mintha egyenesen a bányából jött volna ki. A francba. Ez nem jó.

Hagyom, hogy megnézze a szikladarabot, míg én felkapom a konyhapult tetejéről a cigarettás dobozomat. Az öngyújtó szikrázik, mélyen belélegzem a nikotint, miközben megfordulok, és csípőmet a pultnak támasztom. Figyelem, ahogy a nem túl impozáns fejlődésemet tanulmányozza.

- Kávét? - kérdezem, csak hogy megtörjem a kínos csendet.

- Megőrültél? - pillant rám és elkomorul. - Odakint süt a nap. Senki sem akar forró italt, amikor ilyen az idő. - Feladva a reménytelen projektem tanulmányozását - ami egyáltalán nem is projekt, csak szikla -, felegyenesedik, és közelebb lép hozzám. - Voltál ma egyáltalán kint?

- Mióta hazajöttem, nem - vonom meg a vállam. Arra sem emlékszem, mikor értem ide ma reggel. Világos volt; az utcák forgalmasak, de ez nem újdonság. Azóta a zsámolyon ültem, és a sziklát figyeltem; vártam valamiféle isteni sugallatot, mert úgy tűnik, kifogytam az ötletekből.

Gerard megrázza a fejét, és közelebb lép.

- A friss levegő jót tesz, még ha párás is. Vigyáznod kell magadra; a legkiválóbb alkotóművészek is kiégnek, ha nem tartanak szünetet. - A vállamra teszi a kezét, és gyengéden megsimogatja, de elhúzódom, és a füstöt az arcába fújom.

- Majd akkor megyek friss levegőt szívni, ha ez már halad valamerre. - A tekintetem a sziklára mered. Átkozott anyag. Más anyagot kellett volna választanom. Az üveg egyszerűbb lett volna. Megforgatom a fejem, és megpróbálom ellazítani a nyakam feszült izmait. Kit akarok átverni? A legutóbbi próbálkozásom az üveggel majdnem katasztrófa lett. Az elmúlt öt hónapban minden darab, amivel foglalkoztam, katasztrófa volt.

Gerard a márvány felé mozdít, én rámeredek, miközben ujjai a feszülő lapockámat masszírozzák.

- Leblokkoltál, Faith. Egy kicsit vissza kell venned. Gyere el velem egy italra, és beszélgetünk, hátha eljutunk a probléma okához.

Érintése a vékony anyagon keresztül meleghullámokat juttat fáradt végtagjaimba, kezdek egy kicsit megpuhulni. A testem mindig is áruló szuka volt, a reakciójában nem lehet megbízni.

Megvonom a vállam az érintésétől. A meleg bizsergés a hasam mélyén megdorgál. Kényeztető.

- Jól vagyok, ez az utolsó nehézség a nyár előtt, aztán pihenhetek.

Villámgyors tekintete végigsiklik az arcomon.

- Gondolkodtál már, hogy hová mész nyáron? - A ki nem mondott kérdése ott lóg közöttünk, megborzongok.

Haza fogsz menni?

- Itt maradok. Keresek valami pultos munkát, vagy valamit, hogy legyen egy kis pénzem, talán megnézek néhány privát megbízást.

- Örülök, hogy ezt mondtad. - Az arca felragyog, és tudom, hogy belesétáltam egy gondosan kitervelt csapdába, amit ő állított.

- Nem megyek a nyári táborodba.

- Túl sokszor kértem már? - vigyorodik el.

Nem tudom megállni, hogy ne kuncogjak.

- Igen. Huszonnégy éves vagyok, nem pedig egy tizennyolc éves gólya.

A tekintetünk találkozik. Azt hiszi, hogy tudja, ki vagyok, mert megmutattam neki.

Nehéz szünet következik, aztán megköszörüli a torkát.

- Nos, mit szólnál egy installációhoz?

- Tessék? - bámulok rá értetlenül.

- Ismerek valakit, aki ezzel foglalkozik, és eszembe jutottál.

Figyelem az arcát, az enyém még mindig sápadt.

- De én még nem végeztem.

- Na és? Nyár van - vonja meg a vállát.

- De biztos sok posztgraduális diákod van, akik megérdemlik ezt a lehetőséget.

Gerard tekintete az érintetlen márványtömbömre esik.

- Talán, de ki mondja? - Ez egy nevetséges megjegyzés. Hogy érti azt, hogy ki mondja? Én mondom. Ő mondja. Az emberek mondják. - Ez egy nagyszerű lehetőség, így tényleg ismertté válik a neved.

- Nem tudom, hogy akarom-e, hogy a nevem megjelenjen - motyogom. Gerard megfogja a kezem, és bíztatóan megszorítja az ujjaimat. Elhúzódom, és visszacsúsztatom a kezemet a rövidnadrágom zsebébe.

- Szükséged van arra, hogy a neved kint legyen, Faith. - Az arca komoly. Remek, kioktatásban lesz részem. - A művészet nem szórakozás. Nem csak a pénzes embereknek való, akik ide-oda suhannak, és úgy tesznek, mintha azzal töltenék az idejüket, hogy csinálnak valamit.

- Mint te - vigyorgok incselkedve.

- Hé! Én dolgozom - mosolyog. Az arca felhevül, ahogy szeplői összegyűrődnek a szeme körül. Túlságosan is jól emlékszem, hogyan győzött meg arról, hogy az ágyába bújjak, és ennek semmi köze nem volt a vodkához.

- Téged tanítalak, és még néhány igazán borzalmas diákot, akik említésre sem méltók. - Elhúzódik, én pedig befejezem a cigizést, és figyelem, ahogy elkezd rendet rakni. Undorodva néz bele az egyik kávésbögrébe, én pedig kuncogok. A takarítás sosem volt a szenvedélyem. Inkább vagyok a „tedd tönkre és dobd ki” típusú lány, mint a „rakd rendbe és tedd el”.

Gerard Steers-t könnyű szeretni, és velem nagyon is kedves volt. Amikor közel két évvel ezelőtt megérkeztem, azt vártam, hogy az összes oktató begyöpösödött és öreg lesz. Gerard egyáltalán nem volt ilyen. Vörös hajával és tüzes szeplőivel megragadta a figyelmemet, és az órái mindig is a kedvenceim közé tartoztak.

Aztán egy rövid ideig ő volt a kedvencem. Az illata, az íze, az érintése. Impulzív, kínzó és nagyon rövid életű volt.

Most pedig az egyetemi oktató és diák közötti kapcsolatban vagyunk.

Nem is barátok, és végképp nem szeretők.

Figyelmen kívül hagyva tapintatlan rendrakását, visszalépek a saját személyes Everestemhez, és végigsimítok a kezemmel a lyukacsos és hűvös felületen.

- Szóval, mi van az installációval? - kérdezem, minden ürügyet felhasználva, nehogy megöljem a márványt a vésőmmel.

Bár őrült lennék, ha nem venném figyelembe a saját kiállításom lehetőségét. Ritka és nehéz összehozni. Főleg a hallatlanul jó tanulóknak.

- Egy régi barátom hívta fel a figyelmemet a házára. - Gerard a halványkék ingujjának mandzsettájával babrál.

- Mi ez, valami ironikus installáció egy szociális otthonban? - kérdezem. Nem mintha ellenezném az iróniát. Az életem egy hosszú ironikus pillanat.

- Nem - tétovázik. - Ez a Bowsley Hall nevű hely Hampshire-ben.

- Mi? - Bámulok rá, és várom, hogy mosolyra húzza a száját. - Most viccelsz? A barátod egy Bowsley Hall nevű helyen lakik? - Horkantok és kuncogok, miközben körüljárom a márványdarabomat, innen-onnan nézegetem, és próbálom elképzelni, mi lehet ez, egy kődarabon kívül.

- Nem olyan előkelő, mint amilyennek hangzik. Elég szegényes. A mennyezet olyan, mint a száraz sajt, a vakolaton repedések vannak, mintha egy menekült család lakna benne. Ezért megnyitja a nagyközönség előtt. Vagyis az anyja, ő kérdezte, hogy van-e valami ötletem.

- És te rám gondoltál - hunyorítok.

Most jólesne egy újabb cigaretta.

Bowsley Hall?

- Nos, úgy gondoltam, hogy nem mész el sehova, és jól jönne a pénz és a nyilvánosság, nem igaz?

Bólintok, találkozom a sápadt tekintetével.

- A pénz jól jön. - Egy fanyar mosollyal megvonom a vállam. A művészeti szakom tele van különböző emberekkel, sokan közülük gazdagok, hangjukból csöpög a műveltség és a pénz. Aztán ott vannak a magamfajták. Nem gazdagok, tetoválásokkal borítottak és annyira intézményellenesek. - Valami különleges téma? - Letörlök egy izzadsággyöngyöt, ahogy végiggördül a mellkasomon az ingem alatt. Szemei követik a bőrömet. Nem fogunk még egyszer belemenni, Gerard.

- Gyerünk, Faith, tarts egy kis szünetet. Elmehetnénk egy kávéra, borozhatunk, vagy bármi mást, és tovább beszélgethetnénk. - Drámaian legyezi magát. - Túl meleg van itt, ahhoz is, hogy levegőt vegyek, nemhogy beszélgessek.

- De vissza kell jönnöm. - Nem is annyira a szobor miatt aggódom, amiért még mindig befejezetlen, hanem inkább azért, hogy kijelentsem, nem az ő ágyában fogom tölteni az éjszakát.

Soha nem lépek visszafelé. Soha. Ez az egyetlen megszeghetetlen szabályom.

Vigyorog.

- Persze, nem feltételezek mást. Egy oktató, aki meghívja a diákját egy kávéra, hogy megbeszéljék a nyári munkát.

Megrázom a fejem.

- Ez a mondat minden szinten mocskosnak hangzik.

- Te minden szinten mocskosnak hallod.

Mély levegőt veszek, és ellépek a csillogó kőtől.

- Menjünk, jól esne egy kávé.

***

- Úgy értem, annyi mindent tudsz használni.

A borospoharam teteje fölött ráncolom a homlokom. Nem kellett győzködni, hogy letérjek a javasolt kávéról.

- Igen, de semmi sem köti össze őket... nem állnak össze. Nincs ott semmilyen téma, amit fel lehetne használni.

Gerard megvonja a vállát.

- Bár ezt mind meg lehet oldani - néz töprengve, kezét összekulcsolja, miközben elgondolkodik a szeszélyes darabokon, amit sikerült összegyűjtenem. - Biztos van egy téma, ami ott motoszkál, csak túl közel vagy hozzá, hogy meglásd.

Egy installáció? Megtehetem? Egy kastélyban?

Megrázom a fejem.

- Javaslom Meget. Ő sokkal értelmesebb. - Szünetet tartok, mielőtt hozzáteszem: - És megbízható.

Gerard tekintete perzselő.

- Meg nem olyan jó.

Gúnyolódva zihálok, és úgy teszek, mintha legyezném magam.

- Én jobb vagyok, mint Meg?

- Tudod, hogy az vagy, ne kelljen még egyszer elmondanom - forgatja a szemét.

Vigyorgok. Kurvára utálom Meget. A hosszú lábával, szőke hajával és galériabarát hozzáállása miatt.

- Szóval, megmondhatom neki, hogy találkozni fogtok?

- Kivel is pontosan? A barátoddal?

Olyan tizenkét évesnek hangzom, és újabb mély kortyot iszom a borból, hogy ellensúlyozzam a bennem lévő gyereket.

Gerard grimaszol, akárcsak korábban, amikor a penészes kávésbögrémre nézett.

- És ez csak a nyárra szól? - kérdezem.

- Igen, csak a nyárra, négy hétig. Nem javasolnám, ha nem gondolnám, hogy nagyszerű lehetőség lenne számodra.

- És tényleg ötezer fontot fizetnek nekem? Csak a nyárra?

- Igen - bólint, és kiüríti a sörösüvegét.

- Miért nem fektetik be a pénzt az ingatlanba, ha már ennyi felesleges pénzük van?

- Gondolom, valami jobbat akarnak csinálni, mint egy lyukas tetőbe fektetni a pénzt. - A poharamra pillant. - Kérsz még egyet? Utána hazakísérlek.

- Persze - nyújtom át neki a poharamat -, de majd fogok egy taxit, nem kell, hogy elkísérj.

A bárhoz sétál, ahol a péntek esti tömeg van. Hangosan duruzsol a beszélgetés, a lányok nevetnek, és poharak csörömpölnek. Szeretem ezt a kocsmát, bár péntek este nem annyira. Általában tele van törzsvendégekkel és a kutyáikkal. De munka után mindig tömeg van itt, akik korsóból isznak és Proseccóba fojtják a hetet. Felnézek, és egy sötét szempár figyel engem. Rámeredek és magamba szívom a komor szemek látványát: napbarnított bőr; világosbarna haj; dús ajkak - tökéletes a csókra. Elmosolyodom, és elfordítom a tekintetem, a csuklómon lévő karperecre koncentrálok. Amikor újra felpillantok a szempilláim alól, a srác közelebb húzódott az asztal széle felé, mellőzve a körülötte folyó beszélgetést, miközben a figyelmét rám összpontosítja. Kezdődik a játék.

Mire Gerard visszajön, én már benne vagyok egy komoly szemmel flörtölésben.

Nem érdekel a beszélgetés, soha nem is érdekelt. Az a másik egy olyan viszketegség, amit meg kell vakarni.

- Mit bámulsz? - Gerard elém csúsztatja a pohár boromat, én pedig figyelem, ahogy a szemközti asztalnál ülő férfi sötét szemében csalódottság villan.

- Semmit. - Elvigyorodom, és megrázom a fejem. Az utolsó dolog, amire szükségem van, az egy pisilőverseny a barátom és egy ismeretlen között egy bárban.

Gerard közelebb húzza a kezemet, és tenyérrel felfelé fordítva, a kezében tartja. A hüvelykujja végigköveti a villámcsapást, amit a csuklóm finom bőrébe tetováltam.

- Mesélj nekem erről.

Rápillantok az elmosódott szélű cikkcakkra. Már régi, az egyik legelső leckém, amivel megjelöltem magam. A villám nem csap le kétszer ugyanoda, kivéve, ha hagyod.

Fanyarul mosolygok.

- A villám nem csap le kétszer - állom a tekintetét, világossá téve az üzenetemet.

Az ajkai megfeszülnek, és enyhe ráncok húzódnak a homlokára.

- Miért húzódsz el? Jól éreztük magunkat, Faith. Soha nem veszélyeztettem volna a helyzetedet a tantestületnél vagy a művészeti tanácsnál.

- Őrültség túl sokáig egyhelyben topogni. Nem érzed? - Előrehajolok, és a tekintete végigsiklik az ingem kivágott szabásán. - Öregít, minél tovább maradsz mozdulatlanul; annál jobban ragaszkodsz a már megtörtént dolgokhoz. Hogyan tudnánk megújulni és inspirálódni, ha csak a múltat látjuk?

Gerard arcán elmélyül a homlokráncolás.

- Szóval, soha nem lesz teljes értékű kapcsolatod, mert attól félsz, hogy megrekedsz?

- Talán - vonom meg a vállam.

A hüvelykujja végigsimít a tenyerem bőrén, és a perifériás látásomban érzem, hogy a sötét szemű fickó elhúzódik, a zsákmányt ellopják az orra elől. Ezt nem akarom. Meg akarom dörzsölni a gyomrom mélyén tomboló bizsergést.

- Te egy rejtély vagy. - Gerard megnyugszik. Tudja, hogy nem fogom meggondolni magam.

- Így a legjobb, bébi - nevetek, és hátrahajtom a fejem, az eufória hirtelen lüktetése végigsuhan az ereimben. A borom fele könnyedén lecsúszik, majd a maradékot is lenyelem. Felállok, megveregetem Gerard vállát, és lehajolok, hogy megcsókoljam az arcát. - Köszi, hogy szóltál a lehetőségről. Jelentkezem, ha úgy gondolod, hogy az a legjobb. - Egy nyugtalan pillangó szárnycsapásától összeszorul a gyomrom.

- Már jelentkeztem a nevedben - sóhajt.

- Tényleg? - A kezem megáll a vállán.

A tekintete az arcomon állapodik meg. Nem tudok olvasni az arckifejezéséből.

- Nem hagyom, hogy elbaltázd, Faith. Túl különleges vagy.

Nem tudom, hogy a művészetemről, az érintetlen márványomról vagy az életemről beszél. Ezért nem mondok semmit, nem tudom, mit köszönjek meg neki.

Átvergődöm az asztalok között. Ahogy elhaladok a sötét szemű férfi mellett, végigsimítok ujjammal a pólóján, a vállánál. Felegyenesedik, és magamon érzem égő tekintetét, ahogy a kijárat felé tartok. A bár sarkánál várakozom, és figyelem, ahogy egy hosszú árnyék felém sétál.

- Azt hittem, nem fogsz jönni.

Az idegen végigmér engem, szemei isszák az ingem laza szabását, a bőrömet takaró pamutnadrágot.

Az ajkai találkoznak az enyémmel, éhesen falom őket, a szükség tüzétől égve, a veszély dárdájával.

- Olyan lehetőségnek tűnsz, amit nem szabad kihagyni. - A szavai szapora zihálással érkeznek, miközben a torkomat harapdálja és csipkedi.

- A sarkon lakom. - A lábaim elgyengülnek, remegő gyomrom égetően forrongó. A legtöbb lánynak azt mondják, hogy ne vigyen haza idegeneket. Én nem vagyok a legtöbb lány.

- Jó.

2. fejezet

A kéjsóvár mosoly gúnyolódik velem az ebédlő túloldaláról. Mintha leolvashatnék az arcáról mindent, amit rólam tud. És ő mindent tud. A tálcán lévő étel, amit nem szándékozom megenni, megremeg a kezemben. Ki tud enni, ha a gyomra egy csomóba ugrik? Kizárt. Ha lehunyom a szemem, emlékszem az érintésére a testemen. A nyelve ízére. Az égető lökést, ahogy belém hatolt.

Intek, és azon gondolkodom, hogy átmenjek-e köszönni. Azt hiszem, már túl vagyunk a köszönésen, de nem vagyok benne biztos. A határozatlanság a padlóhoz szegez. Nem int vissza, a tekintete oldalra siklik, és a gyomrom összeszorul. Talán nem vett észre? Újra megpróbálom:

- Szia - mondom ezúttal.

Lassan találkozik a tekintete az enyémmel. Az asztalnál, ahol ült, mindenki felém fordul. Aztán felnevet, én pedig megdöbbenek, amikor megtudom, milyen érzés egy szempillantás alatt leégni. A mellkasomba csapódik, és elzárja a lélegzetemet.

Nevetése magára vonja a figyelmet, majd, mindenki perzselő pillantással mered rám.

Megfordulok, leteszem a tálcámat az asztalra, és futásnak eredek. Ahogy a kapuhoz érek, felfogom a menekülés kilátástalanságát. Nincs hová futnom. Határozott irány nélkül fordulok a sós levegővel teli város felé. Egy mellékutcában találok búvóhelyet. Becsöngetek az ajtón.

- Faith, mi a baj?

- Készíts egy emlékeztetőt - fogom meg a csuklóm.

- Nem vagy még tizennyolc éves - vonja össze szürke szemöldökét.

- Nem érdekel. Emlékeztess rá.

Így is tesz. Gyengéd érintéssel és fájdalmas tűszúrásokkal emlékezteti a bőrömet, hogy soha ne adjam oda magam senkinek többször.

***

Egy súlyos kar öleli a derekamat, én pedig a plafont bámulom. Sikerült egy kicsit elbóbiskolnom, nem törődve a mellettem fekvő furcsa alakkal. Nem tudom, honnan jött ez az álom. Mikor is volt ez, nyolc évvel ezelőtt? Kicsusszanok a bárból érkező férfi fojtott horkolása alól, lábujjhegyen végigsétálok a fapadlón, és felkapom a telefonomat.

Én: A villámra gondoltam. Hogy vagy?

Nem várok választ, ezért visszateszem a telefonomat a bőrtáskám mélyére, és elindulok a konyha felé. Kávéra van szükségem. A tegnap esti bortól homályosan látok. Utálom, amikor a hirtelen jött kábulat enyhül, és kiszolgáltatottá tesz. A hálószobából mozgolódás hallatszik. Ez mindig a kínos rész.

- Szia. - Egy bögrébe kávét töltök.

- Én is kérek egyet, köszi. - A srác, Mike... talán Matt... mögém lép, és átkarolja a derekamat, az álla a vállamon nyugszik. Igen, ez nem túl kényelmes. Kibújok a szorításából.

- Nézd, nekem most mennem kell, egy projektet kell leadnom. - Folytatom a kávé elkészítését.

- Hé! - Az ujjai elkapják az enyémet, és megfordít. Őszintén szólva sokkal jobban nézett ki három pohár bor után. Ma reggel, ami olívabarna bűbáj volt, az inkább fekete és foltos. Ki kell kapcsolnod a sörszemüvegedet, Faith. - Jól éreztük magunkat, ugye? - kérdezi, mit sem törődve határozott megjegyzésemmel.

- Persze, csak elfoglalt vagyok, tudod? Mindjárt vége a félévnek. Rengeteg vizsgám van, amiket be kell fejeznem.

- Művészeti szakon tanulsz?

- Képzőművészet - pontosítom. Ezt biztos hazafelé menet mondtam el neki. Nem emlékszem, hogy sok beszélgetésre került volna sor, miután beléptünk a lakás ajtaján.

A tekintete a bőrömre vándorol.

- Nem akarsz tetoválóművész lenni?

Szigorúan nézek rá. Mi történt azzal, hogy ne a borítója alapján ítéljünk meg egy könyvet.

- Nem.

- Mik ezek? Miért van ennyi?

Visszatartom a lélegzetem, ahogy az ujjai végigsimítanak a bőrömön lévő színes tintán.

- Csak gondolatok és meglátások. - És tanulságok, de ezt nem mondom el neki.

- Szép meglátások - mosolyodik el, de én átlátok rajta. A szemében félig pánik van, hogy egy őrült, tetovált holdkóros mellett ébredt fel, félig pedig vágy, hogy talán hajlandó vagyok alávetni magam neki, ahogy tettem legutóbb.

De nem fogom.

- Ez nagyszerű volt, de most el kell menned. - Ajkaim feszes mosolyra húzódnak. Ne szórakozzon azzal a szarsággal, amit mondok neki. Az üzenetem egyértelmű. Ez azonban nem akadályozza meg abban, hogy megpróbálja. A keze a felkarom köré kígyózik.

- Gyerünk, bébi. Megmutattam, hogy jól szórakoztunk.

Hátralépek, kezem a bejárati ajtó reteszéért nyúl. A lakás szűk és apró.

- Igazán jó volt, de most már vége.

Döbbenten bámul, mielőtt megvonja a vállát.

- Neked valami problémád van.

Kinyitom az ajtót, intek a koszos folyosó felé.

- Ja, és ha elmész, eggyel kevesebb lesz.

Becsukom az ajtót, és hallgatom, ahogy elmegy, miközben azt motyogja „őrült ribanc”. Kuncogok. Tegnap este nem panaszkodott rá, amikor egymásnak estünk, két idegen, akik összegabalyodtak a sötétben.

Ez csak fizikai megkönnyebbülés.

Visszamegyek a konyhába, és elgondolkodom a találkozáson. Figyelemre méltatlan, az élvezetünk egyoldalú volt, mint oly sok intim pillanatom.

Ez a vágy mélyen a bőröm alatt él. Az érintés, a melegség, a finomság iránti igény. De, amikor megkapom, sosem az, amit vártam.

És mint mindig, most is a reggeli kávéval mosom le magamról a keserűség ízét.

Kiiszom a bögrémet, leforrázva a nyelvemet, majd a kis fürdőszobába sétálok. Apró, de viszonylag tiszta. Megindítom a zuhanyt, elrántom a régimódi függönyt, mielőtt a kádba lépnék. A forró víz gyógyítóan hat az izmaimra, és végre felébredek. A bőrömön nem látszanak az éjszaka nyomai, bár, ha lennének is, nem látszanának. A sampon habja végigfolyik a karomon, és azon kapom magam, hogy a csuklómon lévő villámra pillantok. Megérintem, mintha még mindig forrón és érzékenyen égetne. Régi, a széle megfakult. Lehunyom a szemem, és beszívom a gőzt. Régen volt, és már nem kell emlékeznem azokra az időkre. Kiiktatom az álmot, amely ébren kergetett. Azok az idők már a múlté, és nem kell többé aggódnom miattuk.

Itt sérthetetlen vagyok.

Miután megtörölközöm, a durva pamutszállal összeborzolom a hajam, Gerard nyári javaslatára gondolok. Tudnék valami olyasmit csinálni? Egy dologban igaza van: nem terveztem, hogy hazamegyek.

Éppen egy fekete farmert húzok fel a csípőmre, észreveszem, hogy a derékszíj megint lazábbnak tűnik, amikor megcsörren a telefonom. Belenézek a tükörbe. Csak farmerben és melltartóban látványos vagyok. Megragadom a fekete bő pólót, és magamra veszem, mielőtt felkapom a telefont. A szívem a villogó képernyő láttán lüktet.

- Szia.

- Minek gondolsz arra a régi villámra? - Mély hang dübörög a vonal másik végén, és a mellkasom összeszorul.

- Jól vagy? Úgy hangzik, mintha nem kapnál levegőt.

- Hé, ne légy udvariatlan. - A szívből jövő kuncogás flegma köhögéssé változik. - Légy kedves az öreg Al bácsival.

- Mindig kedves vagyok. - Belebújok a cipőmbe, és ellenőrzöm, hogy a kulcsaim a táskámban vannak-e. Sétálnom és beszélgetnem kell. Nincs időm másra, a stúdióban kell lennem és bámulni azt a darab ősellenséget. - Mondd el az igazat - ragaszkodom hozzá.

- Jól vagyok. Mondd el, miért gondoltál a villámra. - Sóhajtok, de csendben továbbsétálok. - Már megint álmodsz? - kérdezi.

Nincs értelme hazudni.

- Igen, egy kicsit, de csak néha.

- És nem hallottál semmit az apádról?

- Nem, bár nem vagyok meglepve - horkantok fel.

- Majd visszajön.

- Nem akarom, hogy visszajöjjön. Jobb így.

Szünetet tart, és nem tehetek róla, de a lélegzetének reszelős hangjára figyelek. Egyre rosszabb. Meg kell próbálnom meglátogatni őt az ünnepek alatt. Nyugtalanító fájdalom rázza meg a gyomromat, amikor arra gondolok, hogy talán nem lesz annyi esélyem, hogy újra láthassam őt. Bár azt hiszem, a bőröm mindig emlékeztetni fog kedvenc „nagybátyámra”.

- Ne beszélj ostobaságokat, Faith. Különben is. - A hangja felerősödik. - Ha már a villámokról beszélünk, találd ki, ki jött be tegnap a boltba?

Forgatom a szemem. Bárki lehet, Brighton nagy hely.

- Lepj meg.

- Az a fickó, aki átvert téged.

Újabb szemforgatás. Szűkítsük le a kört. Elvigyorodom a saját drámaiságomon. Senki sem törte még össze a szívemet. Igazság szerint nincs is olyan, amit összetörhetnének. Ha valamit olyan szorosan elzársz, hogy senki sem érhet hozzá, az biztonságban van. Megőrzöd az egészet.

Nekem marad, hogy a testemmel és az elmémmel barangoljak, feltérképezve életem útját a bőrömön. Mindeközben a szívem körüli tér sértetlen, érintetlen, tintátlan marad. Az enyém.

- Igen, mit akart?

- Egy tetkót. Micsoda lúzer.

Egy szikra recseg a telefonban.

- Al, te dohányzol? - Őszintén megdöbbenek.

- Faithy, bébi, úgyis a végét járom. Kurvára jól fogom érezni magam, amíg elmegyek.

Könnyek csípik a szemem, de nem hagyom, hogy lecsorduljanak. Al utálná a könnyeimet, utálná a szomorúságomat.

- Talán még találnak gyógymódot.

- Ez tüdőrák, Faith, azt hiszem, nekem annyi.

- Itt az ideje, hogy dugj valakivel. - Ő felbőg a nevetéstől, én pedig vigyorgok. - Szóval, mesélj Stuart tetoválásáról. - A kampusz emeleti stúdiójának ajtaja előtt állok. Csak pár utcányira van attól a kis lakástól, amit otthonomnak hívok.

- Megkértem Dant, hogy csinálja meg.

- Dan? - Fintorodom el, miközben a kulcsomat becsúsztatom a zárba, majd kihúzom.

Al még horkant egyet, de hallom, ahogy próbálja visszafogni pokoli köhögését.

- Mondtam neki, hogy végezze el a legszarabb munkáját.

- Tényleg?

- Rávettem, hogy készítsen képeket, majd átküldöm őket.

- Al, ez nem professzionális.

Megint kuncog, ezúttal köhögésben tör ki.

- Gondoltál már arra, hogy nyárra visszajössz a boltba? Hasznodat vennénk. Meleg lesz, és tudod, hogy ez sok részeggel jár, akik elveszítik minden józan eszüket.

- Akkor ők a legjobb vásárlóid? - Kicsit kuncogva szorongatom a telefont. Nem akarom, hogy vége legyen ennek a hívásnak.

A gépek zúgásának visszhangja, a fertőtlenítőszer és a tisztítószer szaga kavarog az emlékezetemben. De nem tudok visszamenni.

Felegyenesedek.

- Nos, felajánlották, hogy jelentkezhetek egy installációra. - Szünetet tartok, hogy a szavak belém ivódjanak. - Őrültség lenne nem élni a lehetőséggel.

- Ez igaz, bébi.

- Mennem kell, Al. - Nem akarom hozzátenni, hogy kicsit fáj a mellkasom, és legszívesebben összegömbölyödnék, mert az egyik kedvenc emberemet az egész világon elevenen felfalja a rák. - Tarts ki, nemsokára meglátogatlak.

- Megmondom Dannek.

- Ne tedd. Megvagyok a kiskutyaszemek és az általános búslakodás nélkül is.

- Egyszer még összeházasodtok. Tudom, hogy úgy teszel, mintha utálnád.

- Elment az eszed, öregem - nevetek. - Dan és én akkor házasodunk össze, amikor a pokol befagy.

- Az jó, lent a pokolban úgyis együtt leszünk.

- Szeretlek, Al.

- Én is téged, Szikra.

Elmosolyodom, miközben megtorpanok, amikor ismerősen használja a gyerekkori becenevemet. Butaságnak tűnik, hogy huszonnégy évesen ragyogó szikrának hívnak, pedig már egyáltalán nincs bennem semmi ragyogó. De még mindig tetszik, ahogyan a hatéves változatom is tetszett, mielőtt a ragyogásomat elmosta volna a sötétség.

Felsétálok a lépcsőn, és bebattyogok a műterembe, a padlóra rántom a ruhát, amit előző este a márványra dobtam. Sajnos semmi sem változott. Még mindig érintetlen, mintha csak a földből húzták volna ki.

Mit fogok csinálni, ha nem tudom befejezni? Mit fogok helyette leadni?

Mi a fenéért nem tudok megbirkózni ezzel az átkozott kődarabbal? Még soha nem küszködtem eddig. Ezért tanulok képzőművészetet és szobrászatot... mert jó vagyok benne. Nos, régen az voltam. Most már nem vagyok benne biztos, hogy az egész nem csak egy kis szerencse volt.

Gerard mégis habozás nélkül javasolt engem erre a feladatra. Annyi ajtót megnyithatott volna. Ha hazaérek, és nem zavar meg a bor és az idegen szex, utánanézek a Bowsley Hallnak, és megnézem, miről van szó, mit akarnak elérni. Erre való az internet, nem? Egy kis becserkészés és kutatás.

Kigombolom az ingemet, az egyik szék támlájára dobom, és a kötényemet a sportmelltartó fölé helyezem, a hátam köré kötve. Aztán megragadom a vésőmet, és úgy lépek a márványhoz, mintha háborúba indulnék. Ami így is van. Harcolok a diplomámért, a kitüntetésért, amire annyira vágyom, és a jövőért, ami soha nem visz vissza abba a brightoni tetoválóboltba.

3. fejezet

A hűtött bor kiválóan csúszik lefelé, és mély sóhajjal egy pillanatra lehunyom a szemem, hátradöntöm a fejem a kanapén. Az izmaim fájnak a hajlongástól és az órák óta tartó görnyedt üléstől. Kinyújtóztatom a vállamat, a fülemhez emelem, majd visszaeresztem. Merevek és nehezen mozognak, felegyenesedek, miközben iszom még egy korty bort, ami biztos vagyok benne, hogy enyhíteni fog rajtuk. Mielőtt elmerülnék és elveszíteném a figyelmemet, az ölembe húzom a laptopomat, felnyitom a fedelét, és gyorsan, egy kézzel hozzáadom a jelszavamat, hogy ne kelljen letennem a poharat. A kezem fáj - enyhe vágások és horzsolások karcolják a bőröm felszínét. Valamennyit a véső okozta, bár tisztában vagyok vele, hogy a tapasztalatlan szem számára hogyan néznek ki. Ezért jöttem haza, és utasítottam vissza Gerard hívását egy italra. Beírom a „Bowsley Hall” szót, és várom, hogy a Google adjon némi betekintést a lehetséges nyári szállásomról. Vajon egy idegen házban fogok lakni a nyáron? Nem igazán tudok jól kijönni másokkal. Ezért éltem egyedül a tanulmányaim előző két évében. Emiatt és azért, mert idősebb koromban kezdtem, mint a többi diák. És másképp nézek ki. Nem mintha kurvára érdekelne, hogy máshogy nézek ki, vagy hogy más vagyok. De a lányok riadtan bámulnak, a fiúk pedig látni akarják, meddig nyúlnak a tetkóim. Látnak egy lányt, aki szabadon bánik a tintával, és azt hiszik, hogy az erkölcseit is szabadon fogja használni. Néha olyan is vagyok. Néha nem. Minden attól függ.

Nincs az az Isten! Ott nem szállhatok meg; ez nem más, mint egy hatalmas kastély. Spirálosan magasodó tornyok, több, mint amennyit biztosan bármelyik épület elbírna, és a tornyosuló sarokszárnyak középpontjában a vörös téglából épült, burjánzó tömeg. Az építészet és az épületek nem az én szakterületem, mivel engem jobban érdekel, hogy mi van az épületek belsejében, mint a külsején, de megkockáztatom a tippemet, és a kedvenc agyagkerekemet arra tenném fel, hogy ez Erzsébet-kori eredetű; legalábbis a ház fő része a kéményekkel. Emlékszem, egyszer egy előadáson voltam a stílusról, és az előadó rámutatott, hogy minél több a kémény, annál nagyobb a gazdagság az Erzsébet-korszakban. Mint amikor nagyjából száz évvel később jött az üvegadó, és a sok pompás ablakot téglával fedték be. Ennek a háznak minden ablaka és minden kéménye megvolt, őszintén szólva, sajnáltam a takarítókat.

A vörös tégla fenyegető jelenlétét figyelmen kívül hagyva görgetek lefelé, és megpróbálok többet megtudni a tulajdonosokról. Gerard azt mondta, hogy a barátja, de ez nem lehet igaz, ugye? Néhány kép ugrik fel egy párról és a gyerekeikről. Gazdagnak tűnnek, a ruhájuk egyszerű, mégis drága. Elegánsak és ápoltak, méretre szabottak és formásak, anélkül, hogy túlságosan megerőltetnék magukat. Szerencséjükre.

Megnyitom a Facebookot, és rákattintok egy Messenger-csevegésre. Gerard online van, tudtam, hogy ott lesz. A közösségi média rabja, bár ezt bármikor letagadná bárkinek. Először furcsálltam, amikor a lektorom barátkozni akart velem, de aztán amikor megnéztem a barátai listáját, rájöttem, hogy egyáltalán nem vagyok olyan különleges. A világ népességének annyi tagjával barátkozik, amennyit a Facebook megenged. Beírok egy gyors üzenetet.

Faith: Nem lakhatok abban a házban. Ajánld fel Megnek. Ő sokkal jobban beilleszkedik majd.

Gerard: Már késő. Mrs. Fairclough látni akar, ha legközelebb Londonban jár.

Legközelebb Londonban jár? Beugrik, hogy megnézze a látnivalókat?

Faith: Ez egy rossz ötlet. Kérlek, add oda Megnek. Hagyd, hogy egész nyáron meleg sört szolgáljak fel. Azt sokkal jobban élvezném.

Gerard: Ez egy nagy lehetőség. Azt eredményezheti, hogy a galériáknak kelleni fogsz. Ahogy ismerem a Fairclough-ékat, a sajtó mindenhol erről fog szólni.

Összerezzenek, és egy puffanással lecsukom a laptopot. Egy pillanatra hátrahajtom a fejem, és lehunyom a szemem. A sajtó. Nem akarom, hogy a közelemben legyenek, vagy a munkám közelében. De ha művész akarok lenni - méghozzá világszínvonalú művész, olyan, akinek a londoni galériák könyörögnek a munkáiért -, akkor szükségem lesz rájuk, nem?

Megrázom a fejem, és a plafonon lévő repedést bámulom.

Visszamehetnék Brightonba, vehetnék egy tetoválógépet, és abból élhetnék. Az jó pénz. Nagyon jó pénz. De akkor ki lennék én? A lány az elcseszett családból. Legalább itt Londonban senki sem ismer. Lehet, hogy megnéznek, de elrejtőzöm a tintám mögé, amit először látnak.

Bizonytalanul kinyitom a laptopot, és kortyolok még egy kis bort.

Faith: Találkozom Fairclough asszonnyal,

és meglátjuk, mit mond.

Gerard: Fairclough bárónő...

Belekortyolok a boromba. Bárónő. Csak nem nevet?

Faith: Csak viccelsz, ugye?

Gerard: Nem vagyok tréfamester.

A szívem hevesen ver. Nem találkozhatok egy bárónővel... nézz rám, a kurva életbe! Sosem törődtem a döntéseimmel, egyszer sem kérdőjeleztem meg, miért tettem, amit tettem. Minden egyes tintaérintés egy katartikus feloldozás egy olyan emlékből, amit el akartam felejteni.

De most azt kívánom, bárcsak egy ujjnyira, vagy egy fél ujjnyira hagytam volna.

Kizárt, hogy egy bárónő beengedjen egy hozzám hasonlót a házába. Csak az idejét vesztegetném, és a sajátomat is. A művészek lazán bánnak a szabályokkal és előírásokkal. De én fogtam ezeket a szabályokat és szétromboltam őket a fájdalom kalapácsával.

Gerard: Sokkot kaptál?

Faith: Talán.

Gerard: Aludj egy kicsit. Pár nap múlva vége a félévnek, de a holnapi anyagismereti előadásomon még mindig érdeklődőnek kell tűnnöd.

Faith: Én művész vagyok, nem színésznő.

Gerard: Megsértettél az éles nyelveddel.

Faith: *mosolygós arc*.

Kuncogok. Könnyű a képernyő biztonsága mögött flörtölésbe merülni. Most becsukhatnám a szemem, és eszembe jutna az az éjszaka, amit tavaly nyáron együtt töltöttünk. Forró és izzasztó, időt szakított arra, hogy felfedezze a bőröm minden egyes centiméterét, és minden mesét, amit a felületére karcoltak. Intim volt, feltárulkozó, és én átadtam magam az érintésének, mint barát, szerető és tanítvány. Nem engedhettem, hogy az éjszaka többé váljon, de édes volt, amíg tartott.

Valószínűleg ő volt az utolsó rendes szeretőm.

Ha rágondolok, fájdalmat érzek a testi felszabadulásért. A fejemben kavarog a bor, a sörszemüveg visszacsúszik a helyére.

Nem akarok mást, csak egy névtelen arcot magamon, magamba zárva, aki minden érzéssel megfojt az éj leple alatt.

Szemem a villámra ereszkedik. Átkozott legyen az az álom, amiért eszembe juttatta a perzselő izzást. Mindig is sikerült a dolgokat bezárva és a helyén tartanom. Most az emlék szabadon száguld, úgy siklik, mint egy irányíthatatlan tehervonat.

Nem szabad elfelejtenem, hogy szólnom kell Alnak vagy Dannek, hogy küldje el nekem a tetoválás képét. Remélem, hogy rossz, nagyon rossz. Butaság, hogy ragaszkodom a nyolc évvel ezelőtti múlthoz, de a múltam egy sötét démon, amely a lelkemben él.

Küzdöttem, hogy kiszabadítsam magam az éles karmai közül, de sosincs messze tőlem, üldöz, csábít, a fülembe suttog. Arra ösztönöz, hogy visszalépjek, és visszaszerezzem a nyomorúságot, ami elől elmenekültem.

Figyelmen kívül hagyva a gyomromból feltörő a végtagjaim fájdalmáig terjedő nyugtalanító érzést, végigsimítok a telefonom felületén, és a FaceTime gomb megnyomása előtt végigpörgetem a kontaktjaimat.

- Szia. - Köszönök, meggyújtok egy újabb cigarettát és nézem, ahogy a füst a levegőben gomolyog.

- Faith kibaszott Hitchin. Azt hittem, a Holdra repültél, Sista.

Nevetek, és kidugom a nyelvem. Abi is nevet, és kidugja a saját nyelvét.

Brighton nincs messze, csak egy vonatútra, de mióta eljöttem, úgy tűnik, mintha a világ másik felén lenne.

- Hogy vannak a gyerekek? - kérdezem. Hangos kiabálás hallatszik a háttérben a késői óra ellenére is.

Abi és én tizennégy éve vagyunk barátok. Míg én összeomlottam, és szembenéztem a démonjaimmal, hagyva, hogy a múlt igazsága millió apró foszlányra tépjen szánakozva, addig Abi két gyereket szült. Nem tudom, hogy történt. Egy nap arra ébredtem, a pusztulás ködéből kilépve, hogy a legrégebbi barátom felnőtt.

- Kibaszottul szörnyű. Nem viccelek, Faith, soha ne legyen gyereked. Egész életre átok.

Nevetek, és még több nikotint szívok be, amíg a tüdőm égni nem kezd.

- Ezt nem gondolod komolyan. Hogy van Adam? Még mindig keményen dolgozik?

- Persze. Inkább dolgozik, minthogy itthon nyaggassam.

Kíváncsi vagyok, milyen lenne, ha lenne valaki, akit nyaggathatnék. Egyáltalán az a fajta nő vagyok, aki zsörtölődik? Kizárom a gondolatot, lényegtelen. Különben is, Abi eleget zsörtölődik.

- Szóval... kérdés. - Újabb slukkot szívok. Teljesen rá fog szállni erre a nyári ötletre. Nem a megfelelő embertől kérek tanácsot, de a lehetőségeim erősen korlátozottak.

- Ó, imádom a felnőtt kérdéseket. - Figyelmesen bámul rám a telefonon keresztül, és tágra nyitja a szemét. - Jobb, mint állandóan azt hallani, hogy „Mi az? Mi az? Mi az?

Felhorkantok, és megfulladok a füsttől.

- Charlotte imádnivaló. Ne légy gonosz a keresztlányommal.

- Várj, még nem fejeztem be. - Abi úgy hadonászik az ujjával, mintha a kétéves gyereke lennék. - Mit csinál ez? Mit csinál ez? Mit csinál ez?

- Ő egy rendkívül intelligens emberi lény.

- Ja, az biztos, mindannyian a parancsára rohangálunk.

Abi és én egy pillanatra egymásra meredünk, és furcsa, nemkívánatos honvágy kerít hatalmába.

Bármit megtennék, hogy visszamehessek... vissza a pusztítás és az erőszak előtti időkbe.

- Jól vagy, Faith? - Abi elhessegeti a humort. Jól ismer engem. Látott már a csúcson és a mélyponton, és a kettő közötti különböző szakaszokban. - Megint álmodtál? Fáradtnak tűnsz?

Megrázom a fejem, de legnagyobb rémületemre potyognak a könnyeim.

- Nem, nem, ez tényleg hülyeség. Csak álmodtam a villámmal.

- Kicsim, mondtam neked akkor is, és most is elmondom. A fiúk kibaszott szarok. Néhányuk éppen elég jó ahhoz, hogy megházasodjon és tisztességes legyen, de a többi egy szemétláda.

- Hé! - szólal meg egy hang a kamerán kívül. A tekintetem úgy ingadozik, mintha egy Waltzeren ülnék, és a következő pillanatban már Adam orrlyukait bámulom. Nem is tudtam, hogy ott van. Azt hittem, hogy dolgozik. Abi olyan rohadtul őrült.

- Szia, Adam. - Integetek és küldök egy bocsánatkérő grimaszt. - Ugye tudod, hogy a jófiúk közé tartozol?

- Átkozottul igazad van, Faith. Az egyik legjobb kibaszott szemétláda vagyok. - Int és feláll a kanapéról, de csak azután, hogy egy csókot cuppant Abi homlokára.

- Szóval, mindegy. Mit akartál mondani nekem?

Egy pillanatig gondolkodnom kell. Ó, Bowsley Hall.

- Ó, igen, lehet, hogy a nyáron lehetőségem lesz egy installációra.

- Mit installálsz? Egy vécét? Vízvezeték-szerelést? Ablakokat?

Kuncogok, és elnyomom a cigarettámat.

- Ne viccelődj, tudod, mire gondolok.

- Ó, arra a csillogó életre gondolsz, amit élni fogsz, szuperdrága furcsa műtárgyakat árulsz szupergazdag idiótáknak, akik azt sem tudják, mit vesznek.

- Igen, pontosan - pislogok, mielőtt a szememet forgatnám.

- Hát, akkor ez jó, nem igaz?

- Nem tudom, Abs. Valami őrült előkelő kastélyban van. Nem illek oda.

- Miért, mert tele vagy tetkókkal?

Lenézek a szabadon hagyott bőrömre, a színek sokaságára.

- Nem, mert én én vagyok. Brighton lepukkant végéből származom, és egy tetoválószalonban nőttem fel.

Fintorogva megdörzsölöm az arcom. Szúr a szemem; a tetőző alváshiány kezd utolérni. - Aligha vagyok az a gondozott pázsit és délutáni tea típus.

- Hé, bármelyik délután ihatunk PG Tipset, amikor csak akarod. - Szünetet tart, amikor egy csattanás szűrődik ki a konyhából. - Legyetek már csendben, telefonálok! - kiabálja, mielőtt visszafordulna felém. - A kurva anyjukat! Én mondom neked, Faith, nem hagyják abba. - Az arca komoly arckifejezésre vált, és tudom, hogy jön a lelkesítő beszédem. - Figyelj, bárhova beleillessz, ahova csak akarsz. Őrülten tehetséges vagy. Az emberek ezreket fizetnének azért, hogy tintát varrj a bőrükre, és most nem arról beszélek, hogy a szerencsétlenek sorban állnak, mert eszméletlenül meg akarnak dugni téged.

- Abi! - Az arcom lángol.

- Csináld! Tedd közzé a művészetedet. Tégy meg mindent, hogy valóra váltsd az álmaidat, aztán egy nap gyere vissza Brighton lepukkant részébe, és mutasd meg minden köcsögnek, aki valaha is kételkedett benned, hogy mire vagy képes.

Nagy levegőt veszek.

- Megbeszélem a találkozót Fairclough bárónővel, aztán döntök.

Abi felharsan a nevetéstől.

- Bárónővel? Ezt nem is mondtad. Sok szerencsét, Faith, túl fogod élni a vihart.

Összehunyorítom a szemem, és jól begyakorolt féloldalas vigyort vetek rá.

- Köszi.

- Mindig örömömre szolgál. Néhányan majd látni fogjuk, hogy határozottan nyakig a szarban járunk, amikor az egész világon téged népszerűsítenek.

Csókot nyomva felé, megszakítom a videohívást, és hátradőlök a székben. Azt hiszem, ennem kéne valamit.

Ehelyett a doboz cigarettámért nyúlok. Az is megteszi.

4. fejezet

A selyemblúzom nyakkivágásával babrálok. Halványkék, az anyag éppen elég vastag ahhoz, hogy a titkaimat elrejtsem alatta. Bámulom magam a Ritz üvegablakának tükörképében. A nevetéstől könnyeztem, amikor Gerard azt mondta, hogy a Fairclough bárónővel való találkozó a Ritzben lesz. Ki jár a Ritzbe a turistákon kívül? Úgy tűnik, ő.

Háromszor zuhanyoztam ma reggel, de még mindig kellemetlenül melegem van és izzadok. Bárcsak jönne az eső és kitisztítaná a levegőt, de hetek óta egy csepp sem esett. A vállamra emelem a portfóliómat tartalmazó bőrtáskámat, és átlépek a forgóajtón. A légkondicionáló hűvös levegője fogad, ahogy belépek, amiért nagyon hálás vagyok.

Bárcsak Gerard is elkísért volna, de azt mondta, jobban mutatna, ha egyedül jönnék. A rohadt életbe. Ki küld egy fiatal nőt egyedül egy bárónőhöz állásinterjúra? Gerard Steers.

Tegnap este egy pohár bor és egy kis keksz mellett felkészített. Nem tudtam enni, túlságosan görcsbe rándult a gyomrom. A váróteremhez közeledve, emelt fővel sétálok el a recepciós pult előtt. Amint odaérek, egy takaros tábla állít meg, ami azt mondja, hogy várjam meg, amíg leültetnek.

Körülnézek. A teremben suttogó beszélgetések zajlanak; ápolt és fésült fejek dőlnek egymás felé. Néhány asztalon papírok hevernek. Luxusban dolgozó emberek.

Ez luxus. Még a levegőnek is gazdag és tiszta illata van. Ropogós. Nyilvánvalóan nincs túl sok turista. Néhány túlsúlyos városnézőre számítottam, akik a nyakukba akasztott pántos fényképezőgépekkel járnak.

Egy pincér meglát engem, és felém fordítja a fejét, miközben továbbra is segít egy másik idős házaspárnak. Elmosolyodom, és a blúzom nyakát babrálom. Nyugodj meg, Faith.

Nehéz megnyugodni. Még sosem voltam ilyen helyen. A legközelebbi, amit ismerek, egy borozó.

- Jó napot - köszön a fiatalember szívélyesen, az arca nyitott és barátságos. Semmi erőltetett, semmi jele annak, hogy utálja a munkáját vagy a gazdag embereket, akiket ki kell szolgálnia. - Csatlakozik hozzánk egy kávéra, vagy esetleg ebédre?

A nyelvem majdnem kiesik a számból, de ha észre is veszi a kényelmetlenségem, nyugodtan figyelmen kívül hagyja. Hogy lehet nyugodt ezen a helyen? Hányni szeretnék. Köhögve és megköszörülve a torkomat megpróbálom összeszedni magam.

- Azért jöttem, hogy találkozzam Fairclough bárónővel.

Meglepődöm, hogy a hangom ilyen nyugodtan és kiegyensúlyozottan hangzik. Belül úgy csapongok, mint egy hal a vízben. Tétovázik, mielőtt arckifejezése udvariassá válik.

- Tudna várni egy pillanatot?

A tenyerem izzadságtól nedves, és erősebben szorítom a táskámat, hogy ne töröljem a selyemblúzomba.

- Persze - mosolyodom el.

Elsétál, és bedugja a fejét a sarokban lévő fülkébe. Egy pillanattal később visszatér, és megkér, hogy kövessem, előttem sétál kinyújtott karral, vigyázva, hogy semmiképp se érjen hozzám.

- Elvehetem a táskáját?

Közelebb húzom magamhoz.

- Nem, köszönöm, magamnál tartom... - A szavaim elhalnak az ajkaimon, ahogy bepillantok a fülkébe.

Ez nem egy bárónő. Hacsak nem értettem félre a nemesi címet.

A középkorú hölgy helyett, akit vártam, egy férfi ül a legélesebbre vasalt, legtisztább öltönyben, amit valaha láttam. A tengerészkék anyag élességével kenyeret vághat.

A Google cserbenhagyott. Soha többé nem bízom benned Google. A férfi feláll, fölém tornyosul, jóval magasabb nálam, széles vállai eltakarják a fényt a szobában. A haja sötét, rövidre vágott, de a szeme az, ami teljesen némává tesz. Soha nem láttam még hozzá hasonlót, olyan mélykék, mint a lápisz lazuli, fényesebb, mint bármelyik drágakő, amit valaha láttam - és láttam már egy párat. Művész vagyok, az isten szerelmére.

- Elnézést kérek a félreértésért; Miss Hitchin, ha jól tudom?

Ó, Istenem, a hangja lágy, mély basszus, ördögi. Hevesen nyaldossa végig a hullámzó bensőmet.

- Faith. Az ön Faithje. - Mi? - Bocsánat. Úgy értem, én vagyok Faith, igen. - Megsimítom a lófarkam végét, de nem tudom elrejteni a perzselő égést, ami végigfut az arcomon.

- Az anyámat vártad, de őt feltartották. - Tekintete végigsöpör az arcomon. Ajkai enyhén felfelé görbülnek, mintha valami mulatságos lenne. Hogy mi lehet ebben mulatságos, azt nem tudom. Napbarnított, a bőre sötét aranyszínű, és halvány borosta sötétlik az állán. Nem hiszem, hogy valaha is találkoztam volna élő emberrel, aki ennyire gyönyörű.

- Ó, sajnálom. Késik? - Nem tudom, hogy leüljek-e vagy sem. Totális lúzer szindrómában vagyok.

Átveszi az irányítást a helyzet felett, szabályosan körbejárja a fülkét, és a sajátjával szemben lévő bársonyszék felé int.

- New Yorkban van. Bonyodalom adódott a partnereivel - mondja, miközben becsúszom a székbe.

- Ó - dadogom. - Meggondolta magát? - Hivatalosan is meg fogom ölni Gerardot, amiért ezzel kell foglalkoznom. Ez maga a pokol.

- Nos, nem, azt akarta, hogy én jelenjek meg a nevében.

- Sokat tudsz a művészetről? - dörmögöm.

Csak időpocsékolás, ráadásul feleslegesen aggódtam, nem is beszélve a doboz cigiről, amit elszívtam, miközben a szálloda hátsó bejárata előtt járkáltam, mire összeszedtem a bátorságomat, hogy bejöjjek.

Megvonja a vállát, de a tekintete nem hagyja el az arcom. Ez nyugtalanító.

- Néhány dolgot, azt hiszem.

Felvonom az egyik szemöldökömet. Lefogadom, hogy ért a művészethez.

- És ismered az installációkat, és azt, hogyan működnek? Ismered anyád terveit, és azt, hogyan akarja felhasználni azokat a darabokat és a befektetett időmet a kiállítása létrehozásához?

Nem válaszol, de a szája széle megrándul. Hátracsusszanok a székemen, és ahogy kiegyenesítem a lábam, a táskámat a padlóra ejtem. Az átkozott.

- Bocsáss meg, ha rövidre zárom ezt a találkozót.

Lehajolok, hogy összeszedjem a széthullott holmimat, de ő már ott van, hosszú karja végigsöpri a padlót, karcsú ujjai felkapják a szemüvegtokomat és a portfóliómat. Felállok, és a felháborítóan jóképű, drága öltönyös férfi felé nyújtom a karomat.

- Kérem - mondom a holmimra mutatva.

Lapozgatja a papírokat, fókusza az álmaim és vágyaim lapjain állapodik meg.